ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/211/25  Номер провадження 22-ц/814/1827/25	Головуючий у 1-й інстанції Шарова-Айдаєва О. О.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючої судді: Дряниці Ю.В.,
суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В..,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області про поділ майна, припинення спільної часткової власності, визнання права власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складає одиницю ,-
в с т а н о в и в :
05 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області, у якому просила:
- поділити в натурі будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на належну їй на праві приватної власності частини житлового будинку з частиною господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складає одиницю за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 
частина житлового будинку літ. «А-1» в складі приміщень: веранда І площею 6,5 м?, комора II площею 3,0 м?, кухня 1-1 площею 12.6 м?, кімната 1-2 площею 12.5 м?, загальною площею: 34.6 м?, в т. ч житлова -12.5 м?; 
літня кухня літ. «Б,б»; погріб літ. «б2»; сарай літ. «В»; сарай літ. «в», сарай літ. «Г», вбиральня літ. «Ж»; огорожа №1; ворота огорожі № 3; колодязь № 4; колодязь №5.
Ухвалою цього суду від 10 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху з підстав несплати судового збору та необхідності уточнення позовних вимог.
Також, ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року визнано зловживанням процесуальними правами дії позивачки  ОСОБА_1 , що полягають у повторному пред`явленні позовної заяви з аналогічним предметом і з аналогічних підстав з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф в сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9084 грн.
Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення, на її думку, помилкової ухвали, просить скасувати оскаржувану ухвалу. 
Вказує, що не вчиняла жодних умисних дій, які судом першої інстанції розцінені як зловживання процесуальними правами. Не заперечуючи факт неодноразової подачі позову, вказує, що відкликала позовні заяви з поважних причин.
Стверджує, що судом не встановлено та не доведено умисних дій позивача, які б давали підстави стверджувати про зловживання процесуальними правами.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У справі, що переглядається встановлено, що  10 грудня 2024 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду позов (справа № 542/2252/24) до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області про поділ майна та припинення спільної часткової власності, визнання права власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складає одиницю. Однак, ухвалою суду від 26 грудня 2024 року на підставі заяви позивачки про відкликання позовної заяви, позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачці, а також повернуто їй і судовий збір у розмірі 2422,40 грн, згідно з квитанцією № 10-18699276/С 10-18699276 від 10.12.2024; у розмірі 951,30 грн, згідно з квитанцією № 24-18770545/С 24-18770545 від 24.12.2024.
В подальшому, позивачка ОСОБА_1 06 січня 2025 року знов подала до суду ідентичний позов (справа № 542/15/25) до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області про поділ майна та припинення спільної часткової власності, визнання права власності на окремий об`єкт нерухомого майна, що складає одиницю. Однак, ухвалою суду від 08 січня 2025 року на підставі заяви позивачки про відкликання позовної заяви, позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачці.
Втретє, позивачка ОСОБА_1  звернулась з ідентичним позовом до суду 05 лютого 2025 року, який надійшов до провадження судді Новосанжарського районного суду Полтавської області Шарової-Айдаєвої О.О. ( справа № 542/211/25).
Визнаючи дії позивача зловживанням процесуальними правами, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 тричі подано позовні заяви до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, дві з яких вподальшому ухвалами суду були повернуті позивачці на підставі її заяв про відкликання позову, а тому суд вважав, що метою таких дій є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Колегія суддів погоджується з даним висновком, виходячи з того, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Колегія суддів враховує, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.
У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (схожі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 905/945/18 та у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 906/936/18).
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», пункт 24, рішення від 20 січня 2011 року).
Європейський суд з прав людини вказував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії від 07 липня 1989 року).
Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Смірнова проти України» рішення від 08 листопада 2005 року, справа «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Fгапсе, рішення від 27 квітня 2000 року). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (справа «Красношапка проти України» рішення від 30 листопада 2006 року).
У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що висновок місцевого суду про повторну подачу позову з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями ґрунтується на припущеннях. Проте такі доводи не заслуговують на увагу суду, оскільки обставин, встановлених районним судом позивачка не спростувала.
Доводи позивачки щодо поважності причин відзиву позовних заяв, а саме скрутного матеріального становища та неможливості надати суду відповідні докази також є безпідставними, оскільки як питання відстрочки чи звільнення від сплати судового збору так і питання витребування доказів можливо вирішити в процесі судового розгляду справи. 
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
У пункті 11 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За змістом статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.
Пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.
У даній справі суд першої інстанції дав вірну оцінку діям позивача, визнавши зловживанням процесуальними правами подання ОСОБА_1 позовів до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав та подальшим відкликанням цих позовів, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями та обґрунтовано застосував до неї захід процесуального примусу у виді штрафу.
Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. Отже, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач:  Ю. В. Дряниця

Судді : Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак