ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 759/29348/21
провадження № 51-5309км24
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6  (у режимі відеоконференції),
захисника                                                    ОСОБА_7  (у режимі відеоконференції),
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року стосовно
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,
 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК, та призначено йому покарання у виді обмеження волі:
за ч. 2 ст. 342 КК на строк - 1 рік;
за ч. 2 ст. 345 КК на строк - 1 рік 6 місяців.
 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено  ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк - 1 рік 6 місяців. 
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
 
Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення.
 
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 10 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишив без змін.
 
За обставин, детально викладених у вироку, 20 листопада 2021 року близько 21:10 лейтенанти поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , помітивши під час несення служби, що транспортний засіб - мопед «Yamaha», порушив пп. «в» п. 8.4. Правил дорожнього руху (далі- ПДР) - дорожній знак 3.21 «В`їзд заборонено», у зв`язку з чим, згідно зі ст.  35  Закону України «Про Національну поліцію» почали його переслідувати з увімкненими проблисковими маячками синього та червоного кольору з метою спонукання водія виконати вимоги ПДР.
 
Проте, водій мопеда ОСОБА_6 ніяк не відреагував і продовжив рух, заїхавши у подвір`я будинку АДРЕСА_1, де з метою уникнути від переслідування поліцейського автомобіля, проїхав через пішохідну тротуарну доріжку і зупинив транспортний засіб біля будівлі, розташованої поблизу будинку № 17 на цій же вулиці. Після чого, працівники поліції, які не втрачали мопед з поля зору, перебуваючи у форменому одязі, підійшли до ОСОБА_6 , представились працівниками поліції та попросили його пред`явити посвідчення водія і документи на транспортний засіб, діючи відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію».
 
Будучи агресивно налаштованим щодо працівників поліції, усвідомлюючи, що вони одягнені у формений одяг та виконують свої службові обов`язки, з метою перешкоджання їх законній діяльності, на ґрунті зневажливого ставлення до працівників правоохоронних органів і для уникнення відповідальності за порушення ПДР, ОСОБА_6 почав висловлюватися в бік ОСОБА_8 і ОСОБА_9 образливими й нецензурними словами, які принижують честь і гідність поліцейського. При цьому законні вимоги працівників поліції щодо надання посвідчення водія та документів на транспортний засіб не виконав, у зв`язку з чим правоохоронці запросили його до службового автомобіля та поїхати в управління поліції для встановлення особи відповідно до вимог ст. 260 Кодексу України про адміністративні правопорушення і статей 42-45 Закону України «Про Національну поліцію».
 
Далі працівники поліції разом з ОСОБА_6 прослідували до службового автомобіля. Проте той відмовився сідати в автомобіль і продовжив висловлюватися нецензурно й образливо в бік поліцейських, умисно не виконуючи законних вимог надати документи, що підтверджують особу та право керування транспортним засобом. Тоді поліцейські ОСОБА_8 і ОСОБА_9 неодноразово попередили ОСОБА_6 про застосування до нього фізичної сили і спеціальних засобів в разі невиконання законних вимог і про те, що стосовно нього здійснюється затримання за порушення ПДР. 
 
Близько 21:30 на підставі ч. 3 ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 намагалися посадити ОСОБА_6 в службовий автомобіль, однак він став чинити фізичний опір і вдарив поліцейського ОСОБА_9 ногою. У зв`язку із цим працівники поліції прийняли рішення про застосування до нього спеціального засобу - кайданків. Із цією метою поліцейські повалили ОСОБА_6 на землю та взяли його за руку, щоб одягнути кайданки, втім останній, розуміючи, що перед ним працівники правоохоронного органу, які виконують свої службові обов`язки, вчинив опір, продовжуючи їх ображати. На зауваження працівників поліції не чинити фізичного опору під час затримання ОСОБА_6 не реагував. Продовжуючи свої протиправні дії, він, перебуваючи біля ОСОБА_8 під час затримання, укусив його за п`ятий палець правої кисті у результаті чого заподіяв легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
 
Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взяли до уваги доказів, які спростовують його винуватість у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, не врахували належним чином усіх позитивних даних, що характеризують його особу.
 
Наполягає на відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, оскільки не мав умислу спричинити тілесні ушкодження чи чинити опір працівникам поліції; стверджує, що жодного умисного фізичного впливу на працівників поліції не здійснював.
 
Також суди попередніх інстанцій не надали оцінки його доводам про перебування у стані необхідної оборони від протиправної поведінки працівників поліції та застосування щодо до нього фізичного насильства.
 
Крім того, касатор посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив відеозаписів, їх дослідження відбувалося вибірково, не у повному обсязі, не здійснив допиту свідків, які були очевидцями події. На це сторона захисту звертала увагу апеляційного суду, однак зазначене залишилося поза його увагою.
 
Зауважує, що суд апеляційної інстанції не зважив на те, що свідки події не були допитані, при цьому сторона захисту відібрала пояснення в порядку ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у трьох свідків ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ) і цивільної дружини засудженого ( ОСОБА_13 ).
 
Уважає показання свідка ОСОБА_9 неспроможними, оскільки він є працівником поліції та був учасником затримання.
 
Підкреслює, що суд першої інстанції не надав оцінки твердженням сторони захисту про заподіяння йому тілесних ушкоджень під час затримання і доказам наявності у нього тілесних ушкоджень, а саме довідці КНП № 3581 та відеофайлам, з яких убачається отримання ним тілесних ушкоджень.
 
Автор скарги наполягає на відсутності як доказів порушення ним ПДР, на які посилаються працівники поліції, так і адміністративних матеріалів про порушення ним ПДР 20 листопада 2021 року, а також відеофайлів, які би свідчили про безперервну фіксацію портативними відеореєстраторами (бодікамерами) поліцейських із самого початку події, тобто його переслідування.
 
На думку касатора, вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК, оскільки у ньому не повною мірою наведені докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 і які суд дослідив та оцінив у порядку статей 85, 86, 94 КПК.
 
У свою чергу суд апеляційної інстанції всупереч положенням статей 370, 419 КПК не взяв до уваги зазначених стороною захисту порушень, не дослідив безпосередньо відеоматеріалів, хоча із цих підстав був оскаржений вирок першої інстанції, не дослідив доказів, які місцевий суд поставив під сумнів, а лише обмежився їх оцінкою та допустив неналежне обґрунтування свого висновку.
 
Також апеляційний суд порушив вимоги ч. 2 ст. 404, п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, оскільки, незважаючи на наявність посилань у апеляційній скарзі, залишив поза увагою допущені судом першої інстанції порушення, а вирок залишив без зміни. 
 
Позиції учасників судового провадження
 
У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу.
 
Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого.
 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання вони не з`явилися, клопотань або заяв про відкладення розгляду кримінального провадження не подавали.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов таких висновків.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
 
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства. 
 
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 цього Кодексу.
 
Апеляційне провадження є важливою гарантією досягнення мети і виконання завдань кримінального провадження. Підтверджуючи законність судових рішень, ухвалених судами першої інстанції, вносячи в них зміни, а також скасовуючи незаконні судові рішення, суд апеляційної інстанції тим самим забезпечує охорону прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
 
За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Тобто закон вимагає від суду проаналізувати доводи, викладені в апеляційній скарзі, і дати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке веде до скасування судового рішення. 
 
Суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався та належним чином не перевірив доводів сторони захисту, викладених в апеляційних скаргах.
 
Використання апеляційним судом загальних формулювань не свідчить про ретельність та ґрунтовність оскаржуваної ухвали.
 
Як убачається зі змісту апеляційних скарг ОСОБА_6 та його захисника, оскаржуючи вирок суду першої інстанції, свою позицію мотивують необхідністю перевірки належним чином доводів ОСОБА_6 про його перебування у стані необхідної оборони, ненавмисність його дій на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, про отримані ОСОБА_6 тілесні ушкодження та в контексті цього - правомірність дій працівників поліції.
 
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що апеляційний суд, хоч і виклав доводи сторони захисту, наведені в апеляційних скаргах, утім не розкрив їх змісту достатньою мірою та, залишаючи скарги без задоволення усупереч вимогам ст. 419 КПК, залишив без відповіді та обґрунтування зазначені вище доводи сторони захисту.
 
Також апеляційний суд без належної уваги залишив покликання захисника в апеляційній скарзі на характеризуючі дані стосовно її підзахисного. Суд не проаналізував як ці дані впливають чи не впливають на призначене ОСОБА_6 місцевим судом покарання.
 
Таким чином, на думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду в цьому суді.
 
У зв`язку із цим апеляційному суду, даючи відповідь на вказані доводи, необхідно проаналізувати та дати оцінку всім фактичним даним, які стосуються тверджень захисника і засудженого, установити, чи вплинули ці обставини на загальну справедливість прийнятого рішення.
 
З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що касаційна скарга засудженого в частині, яка стосується допущених судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
постановив:
 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                            ОСОБА_3