К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
05 червня 2025 року                                                                            місто Київ
 
справа № 759/3060/24
апеляційне провадження № 22-ц/824/10693/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Саліхова В.В.,
 
суддів: Євграфової Є.П., Стрижеуса А.М.,
 
за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нурищенка Сергія Володимировича на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року, ухвалених під головуванням судді Горбенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Яніна Олександрівна, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно,-
 
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  третя особа державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Яніна Олександрівна про визнання заповіту недійсним, в якому просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 19.12.2019 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., зареєстрований в реєстрі за №8-1229.
Позов обґрунтовував тим, що він є двоюрідним братом та єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Позивач звернувся у межах строку, встановленого для прийняття спадщини, до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 , де дізнався, що державним нотаріусом вже було відкрито спадкову справу на підставі заяви ОСОБА_2 , як спадкоємиці щодо майна ОСОБА_3 за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. 19.12.2019 року, зареєстрованим у реєстрі №8-1229.
Вважає, що наявні у ОСОБА_3 вади здоров`я викликають сумнів у здатності останнього у момент вчинення заповіту самостійно ознайомитися з текстом документа, читати вголос та підписувати його, в повному обсязі усвідомлювати його зміст.
З огляду на наведене, позивач просив позов задовольнити.
У вересні 2024 року,   ОСОБА_1 , з урахування зміни предмета позову, подав позовну заяву у новій редакції, та просив суд визнати право власності в порядку спадкування  на квартиру АДРЕСА_1 після смерті                 ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 на момент складення заповіту внаслідок серйозних вад здоров`я взагалі та вад зору, не здатний був самостійно ознайомлюватися з текстом документа, читати вголос та усвідомлювати його зміст. Разом з тим, заповіт був посвідчений за відсутності двох свідків, присутність яких була обов`язковою відповідно до норм діючого законодавства. Тому, вважає, що оспорюваний заповіт є нікчемним, оскільки складений із порушенням вимог щодо його посвідчення, а він є єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 за законом. Крім того, зазначає, що у разі визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, порушені права позивача будуть відновлені.
У листопаді 2024 року представник позивача подав до суду клопотання про призначення у справі посмертної судово-медичної експертизи, в якому просив перед експертами наступні питання:
- якими офтольмологічними хворобами та супутніми хворобами, що погіршують та позбавляють можливість бачити, читати страждав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 19.12.2019?
- чи міг ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з врахуванням його стану зору та супутніх хвороб, особисто прочитати машинописний текст заповіту, посвідченого 19.12.2019 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., зареєстрованим в реєстрі за № 8-1229, роздрукованого на аркуші формату А4, станом на 19.12.2019 року?
- чи міг ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з врахуванням стану зору та супутніх хвороб, особисто власноручно написати рукописний текст: «Заповіт мною прочитано в голос та особисто підписано об 12 год. 30 хв.» та « ОСОБА_3 »?
Клопотання мотивовано тим, що предметом доказування у даній справі є здатність (відсутність здатності) ОСОБА_3 у момент вчинення заповіту, посвідченого 19.12.2019 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., самостійно ознайомитись з текстом цього документу. Разом з тим, обставини, які мають значення для справи і на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, можливо довести тільки висновками експертів, зокрема, висновком посмертної судово-медичної експертизи. Тому, вважає, є необхідність у призначенні та проведенні такої експертизи.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судово-медичної експертизи відмовлено.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року  у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Я.О., Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.
31 березня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Кар'єв А.А., звернувся до суду із заявою про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи. в якій просив поновити строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення, ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача 54 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року заяву задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою про відмову в задоволенні клопотання про призначення експертизи, рішення та додатковим рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі; скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року та заяву про призначення посмертної судово-медичної експертизи задовольнити та призначити її проведення за вказаною заявою; скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року та відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про розподіл судових витрат.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, тим що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що мотиви відмови у призначенні посмертної судово-медичної експертизи є непереконливими та необгрунтованими. Суд першої інстанції неправильно витлумачив положення ст. 103, ч. 1 ст. 106 ЦПК України в їх системну зв'язку. Суд не взяв до уваги, що позивач має довести факт нездатності ОСОБА_3 у момент вчинення заповіту, посвідченого 19.12.2019 державним нотаріусом, самостійно ознайомитися з текстом заповіту, і встановлення цього факту має визначальне значення для захисту прав і законних інтересів позивача. Факт нездатності (або навпаки здатності) померлого ОСОБА_3 у момент вчинення заповіту, самостійно ознайомитися з текстом заповіту не може бути підтверджений іншим шляхом, ніж за результатами проведення посмертної судово-медичної експертизи. Крім того, судом не враховано, що медична документація у позивача відсутня, тоді як вона наявна в матеріалах справи, а тому самостійне звернення позивача до експертної установи для проведення експертизи буде безрезультативним.
Вказує, що наявними у справі доказами підтверджуються обставини щодо наявності у ОСОБА_3 на момент вчинення оскаржуваного заповіту (19.12.2019 року) серйозних вад здоров`я, зокрема вад зору, внаслідок яких він не здатний був самостійно ознайомлюватися з текстом документу, читати вголос та усвідомлювати його зміст. Вказаний заповіт був посвідчений у відсутність свідків, присутність яких була обов`язковою відповідно до  ч. 2 ст. 1253 ЦК України, тому заповіт відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемний, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Відтак, заповіт є недійсним в силу закону, тому ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець за законом, має право на спадкування за законом на загальних підставах і у разі визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку його порушені права будуть відновлені.
Посилається на те, що  після винесення ухвали від 15.01.2025 про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи, суд закрив підготовче засідання та призначив розгляд справи по суті на 19 лютого 2025 о 13 год. 00 хв.  Представник позивача 18 лютого 2025 року подав заяву про відкладення розгляду справи через неможливість прибуття в суд за станом здоров'я. Наступне судове засідання було призначено на 10 березня 2025 року на 11 год. 00 хв. Через неможливість прибуття в судове засідання 09 березня 2025 року представник позивача подав заяву, в якій просив , через хворобу, постановити ухвалу про участь у наступному судовому засіданні в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, а дане судове засідання відкласти. Однак, суд не розглянув дане клопотання, судове засідання було проведено за відсутності представника позивача. Разом з тим, представник позивача мав правомірні очікування, що судове засідання буде проведено в режимі відеоконференції або буде відмовлено в задоволенні заяви про участь в режимі відеоконференції, та розгляд справи відкладуть.
Щодо оскарження додаткового рішення, представник позивача вказав, що таке рішення носить похідний характер від рішення, тому воно оскаржується разом з рішенням. При цьому, хоча суд і врахував заперечення представника позивача щодо завищеного розміру витрат на правничу допомогу, однак не надав оцінку всім аргументам щодо наявності підстав для повної відмови у відшкодуванні витрат щодо обгрунтованості заявленого розміру та наданих доказів на підтвердження розрахунку такого розміру.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Кар`єв А.А. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, посилаючись на те, що вони не спростовують висновків суду та обставин, встановлених у даній справі.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Нурищенко С.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 адвокат Кар'єв А.А. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Щодо клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Нурищенка С.В. про призначення у справі посмертної судово-медичної експертизи, колегія суддів заслухавши думку представника відповідача дійшла висновку про залишення його без задоволення, оскільки наявні у справі докази дають можливість встановити обставини, які мають значення для справи. Призначення експертизи за правовідносин, що виникли між сторонами у даній справі не є обов'язковим.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 1 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 12.07.2023 року, актовий запис №12460.
ОСОБА_1 є двоюрідним братом померлого ОСОБА_3 , їхні матері були рідними сестрами.
Відповідно до договору від 01.02.1992 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, який 19.12.2019 року посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О, зареєстровано в реєстрі за №8-1229, згідно якого ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Після смерті ОСОБА_3 . Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 01.08.2023 року відкрито спадкову справу № 891/2023 щодо майна померлого ОСОБА_5 за завою ОСОБА_2 .
Також із заявою про прийняття спадщини до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1 .
Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербини Я.О. від 07.02.2024 року №727 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на його ім`я за законом на спірну квартиру у зв`язку із наявністю заповіту, який 19.12.2019 року посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О, зареєстровано в реєстрі за №8-1229, згідно якого ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру заповів          ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Київська міська клінічна лікарня №9» - дата госпіталізації: 17.02.2020 року, діагноз при госпіталізації: частковий гемофтальм лівого ока, діабетична ангіоретинопатія; дата госпіталізації: 11.02.2021 року, діагноз при госпіталізації: гемофтальм ліворуч; дата госпіталізації: 04.03.2021 року, діагноз при госпіталізації: гемофтальм лівого ока.
Зазначена інформація вказана у медичних картках стаціонарного хворого ОСОБА_3 №2826 № 1226, № 1979.
Також ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в Київському міському клінічному ендокринологічному центрі - дата госпіталізації: 15.03.2021, діагноз при госпіталізації:Е10.32 ЦД тип 1; дата госпіталізації: 16.01.2019 року, діагноз при госпіталізації: цукровий діабет 11 тип інсулінозалежний.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 стверджує, що складений 19.12.2019 року його двоюрідним братом ОСОБА_3 заповіт, яким він заповів все належне йому майно відповідачу, є нікчемним, оскільки за формою та порядком його посвідчення заповіт не відповідає вимогам, встановленими ст. ст. 1248 і 1253 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що оспорюваний заповіт складено із порушенням встановлених вимог закону та існувала необхідність його складення у присутності свідків, оскільки позивачем не доведено наявність у заповідача на час складення заповіту хвороби, яка б перешкоджала йому прочитати заповіт у голос та підписати його, а також не усвідомлення ним у повному обсязі змісту цього правочину.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення(постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах
За статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. 
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлено, що спірний заповіт складений у письмовій формі, особисто прочитаний в голос та підписаний заповідачем об 12 год. 30 хв., посвідчений державним нотаріусом.
Дані обставини не спростовані позивачем при розгляді справи.
Заповідач  ОСОБА_3 не був недієздатним чи обмежено дієздатним, та докази протилежного у справі відсутні.
Позивачем не доведено, що: спірний заповіт не відповідав внутрішній (дійсній) волі заповідача; не підписаний ним особисто; при складанні заповіту ОСОБА_3 не розумів зміст заповіту, мав такі вади зору, які б унеможливлювали прочитання ним особисто заповіту та його підписання.
Таким чином, судом першої інстанції, враховуючи підстави та предмет позову, правильно встановлено недоведеність заявлених позивачем обставин для визнання спірного заповіту нікчемним, та як наслідок - відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України)
Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, оцінивши належним чином надані докази та встановивши фактичні обставини у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог.
Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),
Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обгрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що наявними у справі доказами підтверджуються обставини щодо наявності у ОСОБА_3 на момент вчинення оскаржуваного заповіту (19.12.2019 року) серйозних вад здоров`я, зокрема вад зору, внаслідок яких він не здатний був самостійно ознайомлюватися з текстом документу, читати вголос та усвідомлювати його зміст, оскільки наявні у справі медичні картки стаціонарного хворого підтверджують лише наявність у ОСОБА_3 хвороб. Разом з тим, вони не підтверджують наявність таких вад зору, які б давали суду підстави стверджувати, що ОСОБА_3 не міг самостійно прочитати текст заповіту та підписати його.
Колегія суддів зауважує, що свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.
Встановлено, що в тексті заповіту відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 через фізичні вади не міг сам прочитати заповіт. Заповідачем в заповіті від 19 грудня 2019 року власноручно написано, що «заповіт  мною прочитано в голос та особисто підписано об 12 год. 30 хв.». За таких обставин, відсутні підстави для кваліфікації заповіту як нікчемного, а тому й відсутні підстави для задоволення позову.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом допущено процесуальні порушення, які полягають у не розгляді клопотання про участь у судовому засіданні 10 березня 2025 року в режимі відеоконференції та ухвалення по суті рішення без надання можливості представнику позивачу приймати участь в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою  Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 лютого 2025 року на 13 год. 00 хв. (а.с. 110 том 3)
Згідно розписки, представник позивача повідомлений з датою наступного судового засідання (а.с. 111 том 3)
18 лютого 2025 року до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи через його хворобу (а.с. 131 том 3).
Згідно протоколу судового засідання від 19 лютого 2025 року, суд відклав розгляд справи на 10 березня 2025 року на 11 год. 00 хв. (а.с. 138 том 3).
Судова повістка про виклик до суду на судове засідання, яке призначено на 10 березня 2025 року була доставлена до електронного кабінету представника позивача 19 лютого 2025 року 19:30:58 (а.с. 145 том 3).
10 березня 2025 року до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, призначеного на 10 березня 2025 року, в якому він просив суд визнати поважними причини неявки представника позивача, відкласти розгляд справи, визначивши іншу дату судового засідання, розглянути заяву в частині та постановити ухвалу про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів. Заява мотивована тим, що представник позивача не може прибути в судове засідання через хворобу. Однак, він в змозі взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, і в цьому випадку відпаде необхідність відкладення розгляду справи (а.с. 150-151 том 3).
Згідно протоколу судового засідання від 10 березня 2025 року суд відклав розгляд справи на 19 березня 2025 року на 11 год. 00 хв. (а.с. 157 том 3).
Судова повістка про виклик до суду на судове засідання, яке призначено на 19 березня 2025 року, була доставлена до електронного кабінету представника позивача 11 березня 2025 року 1:15:16 (а.с. 167 том 3).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в порушення норм 212 ЦПК України не постановлено судового рішення за наслідками розгляду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Разом з тим,  вказаний недолік не призвів до порушення прав представника позивача, оскільки судове засідання, призначене на 10 березня 2025 року було відкладено на 19 березня 2025 року та представник позивача був належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Крім того, не постановлення ухвали за наслідками розгляду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не свідчить про наявність підстав для скасування по суті вірного рішення, за наслідками розгляду позову.
 
Щодо ухвали про відмову в задоволенні клопотання про призначення посмертної судово-медичної експертизи.
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача подав до суду клопотання про призначення у справі посмертної судово-медичної експертизи, в якому просив перед експертами наступні питання:
якими офтольмологічними хворобами та супутніми хворобами, що погіршують та позбавляють можливість бачити, читати страждав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 19.12.2019?;
чи міг ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з врахуванням його стану зору та супутніх хвороб, особисто прочитати машинописний текст заповіту, посвідченого 19.12.2019 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., зареєстрованим в реєстрі за № 8-1229, роздрукованого на аркуші формату А4, станом на 19.12.2019 року?;
- чи міг ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з врахуванням стану зору та супутніх хвороб, особисто власноручно написати рукописний текст: «Заповіт мною прочитано в голос та особисто підписано об 12 год. 30 хв.» та « ОСОБА_3 »?
Клопотання мотивовано тим, що предметом доказування у даній справі є здатність (відсутність здатності) ОСОБА_3 у момент вчинення заповіту, посвідченого 19.12.2019 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О., самостійно ознайомитись з текстом цього документу. Разом з тим, обставини, які мають значення для справи і на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, можливо довести тільки висновками експертів, зокрема, висновком посмертної судово-медичної експертизи. Тому, вважає, є необхідність у призначенні та проведенні такої експертизи.
Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для призначення експертизи.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі висновків експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта це докладний опис проведених експертних досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, постановлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.
Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (ч.1 ст. 104 ЦПК України).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Дульський проти України» зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. 
Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи призначення експертизи не є обов`язковим, адже здатність особи читати певний текст (про неможливість чого стверджує позивач) безпосередньо не пов`язана зі встановленням характеру та ступеню ушкодження здоров`я (п.1 ст.105 ЦПК України).
Крім того, поставлені позивачем перед експертом питання по суті носять оціночний характер, який не може ґрунтуватися лише на висновку експерта та має враховувати інші надані сторонами докази. 
При цьому належних і допустимих доказів, які б об`єктивно підтверджували те, що заповідач через наявні вади зору, в тому числі, використовуючи окуляри, взагалі не міг самостійно прочитати заповіт, матеріали справи не містять, відповідно необхідності в призначенні експертизи не має. 
Враховуючи наведені обставини та положення закону, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав призначення у даній справі судово-медичної експертизи, а доводи апеляційної скарги не свідчать про їх помилковість.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду про відмову в задоволенні клопотання про призначення судово-медичної експертизи.
 
Щодо додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції, врахувавши клопотання представника позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, обсяг виконаної адвокатом роботи, та те, що у задоволенні позову відмовлено, дійшов висновку про часткове задоволення заяви та відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 гривень. Зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу, на думку суду, відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2025 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, в якій просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 54 000,00 гривень. Крім того, просив поновити пропущений строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції стороною відповідача було надано:
- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1423932 від 26 березня 2024 року;
- Додаткову угоду № 1 від 11 червня 2024 року до Договору про надання правової допомоги №26/03-2024 від 26.03.2024 року, укладену між ОСОБА_2 (Клієнт) та адвокатом Кар`євим А.А. у відповідності до якої: сторони погодились змінити у доповнити Договір, змінивши умови Договору, виклавши їх в наступній редакції:
«4.1 Клієнт зобов`язується сплачувати Адвокату Гонорар у розмірі, що становить 3 000,00 гривень (три тисячі гривень нуль копійок) без ПДВ за одну годину роботи Адвоката по цивільній справі №759/3060/24, який обчислюється виходячи з тривалості часу, фактично витраченого Адвокатом на надання Клієнту правничої (правової) допомоги (погодинна оплата), за винятком обставин, вказаних у п.4.5. Договору.
4.2. Клієнт зобов`язується сплачувати Адвокату Гонорар за представництво Клієнта у Святошинському районному суді м. Києва по цивільній справі №759/3060/24 у розмірі, що становить 3 000,00 гривень (Три тисячі гривень нуль копійок) без ПДВ за кожну одну участь Адвоката у кожному окремо призначеному судовому засіданні (фіксований розмір Гонорару).
4.3. Сторони домовились про те, що визначений пунктом 4.5. Договору фіксований розмір Гонорару включає винагороду Адвоката за надання правничої (правової) допомоги (представництво Клієнта) безпосередньо у Святошинському районному суді м. Києва, транспортні витрати Адвоката, необхідні для його прибуття до суду і у зворотному напрямку.
4.4. У випадку ухвалення рішення судом І-ої інстанції, яким буде повністю відмовлено у позовних вимогах до Клієнта, останній сплачує Гонорар, встановлені Розділом 4 цієї Додаткової угоди, протягом п`яти робочих днів з дати вступу в законну силу судового рішення ухваленого на користь Клієнта»;
- акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 24 березня 2025 року на підставі додаткової угоди №1 від 11.06.2024 року до Договору про надання правової допомоги №26/03-2024 від 26.03.2024 року, якого встановлено, що Кар`євим А.А. надано правову допомога на загальну суму 54 000,00 грн.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Таким чином, беручи до уваги вимоги п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, клопотання сторони позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінку всім аргументам щодо наявності підстав для повної відмови у відшкодуванні витрат, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів на користь позивача.
У даній справі, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судових рішень та фактично зводиться до спонукання суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої.
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява № 49684/99, § 2).
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нурищенка Сергія Володимировича - залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 05 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: