ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 р. 	Справа № 520/11171/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В.) від 13.01.2025 року по справі № 520/11171/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Військової частини   НОМЕР_1                        
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 12.04.2024 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, виплачених 12.04.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 12.04.2024 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, виплачених 12.04.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 з 23.10.2023 (виникнення права на компенсацію набрання законної сили судовим рішенням у справі № 200/969/23) по 12.04.2024 (дата фактичної виплати заборгованості по недонарахованому грошовому забезпеченню за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022).
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 з 23.10.2023 (виникнення права на компенсацію набрання законної сили судовим рішенням у справі № 200/969/23) по 12.04.2024 (дата фактичної виплати заборгованості по недонарахованому грошовому забезпеченню за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано норми ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, проігноровано висновки Верховного Суду у постановах від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19, від 08.05.2024 у справі № 600/4133/22-а, від 19.03.2020 року у справі № 820/5286/17, від 26.02.2021 у справі № 620/3346/19 щодо дати набуття права на отримання компенсації.
У відповідності до п. 3 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та  перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  позивач з 23.12.2011 проходила службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка входить до складу Військової частини НОМЕР_3 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2022 № 39 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23.02.2022.
При звільненні з військової служби позивачу відповідачем не здійснено було нарахування та виплата грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з відповідною позовною заявою.
Відповідно даних автоматизованої системи “Єдиний державний реєстр судових рішень” вбачається наявність наступних судових рішень за участю позивача ОСОБА_1 :
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2023, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2022 по 23.02.2022, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Вказане рішення набрало законної сили 23.10.2023.
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23, яке залишено без змін рішенням Першого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2023 відповідачем позивачу 12.04.2024 нараховано та виплачено недонараховане грошове забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт у загальній сумі 74682,87 грн із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що не заперечується сторонами у справі.
Між тим, відповідачем позивачу ненараховано та невиплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022.
Не погоджуючись з ненарахуванням і невиплатою відповідачем компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення з 23.10.2023 (виникнення права на компенсацію – набрання законної сили судовим рішенням у справі № 200/969/23) по 12.04.2024 (дата фактичної виплати заборгованості по індексації грошового забезпечення). У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення з 23.10.2023 (виникнення права на компенсацію – набрання законної сили судовим рішенням у справі № 200/969/23) по 12.04.2024 (дата фактичної виплати заборгованості грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні).
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач не погоджується з обраним судом першої інстанції періодом, за який у відповідача виник обов`язок нарахувати та виплатити  компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення, та вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходу за період з 30.01.2020 (дата, з якої здійснено перерахунок грошового забезпечення) по 12.04.2024 (дата фактичної виплати заборгованості перерахованого грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні), отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (абзац 1 ч.4 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”).
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” № 2050-ІІІ (далі по тексту – Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі по тексту - Порядок № 159).
Відповідно до ст.1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 вказаного Закону зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно зі ст. 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтею 4 Закону № 2050-ІІІ визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналогічні норми також викладені у Порядку № 159.
Відповідно до п.2 Порядку № 159 компенсація  громадянам  втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації  підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Згідно з п.4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.
Зі змісту вказаних норм випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми “нарахованого, але не виплаченого грошового доходу” за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Вказані вище висновки щодо правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі № 240/18489/23, від 12.09.2024 року у справі № 400/5837/23, які в силу ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.
Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2023, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2022 по 23.02.2022, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 10 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020, 2021, 2022 рік” станом на 29.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум. Вказане рішення набрало законної сили 23.10.2023. 
12.04.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 по справі № 200/969/23 відповідачем перераховано на розрахунковий рахунок позивача 74682,87 грн.
Таким чином, позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок затримки виплати грошового забезпечення в належному розмірі.
Водночас, колегія суддів також звертає увагу на те, що на виконання рішення суду у справі № 200/969/23  відповідач, окрім перерахованого з 30.01.2020 по 23.02.2022 місячного грошового забезпечення, також виплатив позивачу перераховані суми, зокрема одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 10 років, з використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.
Стаття 2 Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон України № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Водночас, вимоги Закону № 2050-ІІІ не поширюються на виплату одноразової грошової допомоги.
Наразі, така виплата не виплачується щомісячно і в конкретно визначеному розмірі. По цій причині одноразова грошова допомога не носить постійний характер та є одноразовою виплатою при звільненні працівника.
Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначена виплата має разовий характер, не віднесена до виду грошового доходу, що підлягає компенсації відповідно до п. 3 Порядку № 159, тобто, не підпадає під дії Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”.
При цьому, встановлюючи право позивача на нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахованого грошового забезпечення, суд першої інстанції дійшов висновку, що таке право виникло з 23.10.2023 (набрання законної сили судовим рішенням у справі № 200/969/23).
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки, як зазначено вище, саме рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23 визначено дату, з якої відповідач повинен здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача - 30.01.2020. Разом з тим, кінцевою датою нарахування та виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення є 12.04.2024 (дата фактичної виплати заборгованості по індексації грошового забезпечення), що правомірно враховано судом першої інстанції.
З цих підстав, доводи апеляційної скарги позивача про те, що період, за  який  позивачу  має бути виплачено компенсацію втрати частини  доходів,  у  зв`язку  з  порушенням  строків  виплати грошового забезпечення починається з 30.01.2020 (дата, з якої розпочато перераховано розмір грошового забезпечення  на  виконання  рішення  суду) по 12.04.2024 (дата остаточного розрахунку), приймаються колегією суддів в якості належних.
Колегія суддів констатує, що звертаючись із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, позивачка не порушувала питання наявності/відсутності права на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строку виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022  та одноразової грошової допомоги при звільненні  з військової служби за 10 років.
Натомість, наполягала на неправильності визначення судом першої інстанції періоду за який повинна бути виплачена така компенсація.
Колегія суддів зазначає, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги, такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23).
Відповідно до імперативних приписів частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи і заперечення сторін, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 22.10.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення, підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково, шляхом визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1  щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 22.10.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 виплаченого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23; та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 22.10.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022, виплаченого 12.04.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 по справі № 520/11171/24 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 22.10.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення, та прийняти в цій частині нове рішення, яким вимоги задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 22.10.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022 виплаченого на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 30.01.2020 по 22.10.2023 у зв`язку з порушенням термінів виплати недонарахованого грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 23.02.2022, виплаченого 12.04.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 200/969/23.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 по справі № 520/11171/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.В. Катунов    І.М. Ральченко