Справа № 161/16021/24 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/428/25  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 квітня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року
                                          В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є власником автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 . 07 травня 2024 року він прибув на зазначеному автомобілі на стоянку будівельного гіпермаркету «Епіцентр К» за адресою: вул. Окружна 37, с. Липини, Луцький район, Волинська область. За кермом автомобіля перебував його син ОСОБА_4 , який має право керування вказаним транспортним засобом. При здійсненні паркування між його сином, який перебував за кермом автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , та водієм - відповідачем ОСОБА_2 іншого автомобіля, який вже був припаркований на стоянці, виник словесний конфлікт з приводу розташування автомобілів на парковці, в ході якого останній, сівши в салон автомобіля марки «Jeep Grand Cherokee», н.з. НОМЕР_2 , безпричинно, шляхом умисного і різкого відкриття дверей свого автомобіля (зі сторони водія) наніс удар в праву сторону кузова належного йому автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», чим завдав значної майнової шкоди. Після пошкодження транспортного засобу відповідач втік з місця пригоди, але в подальшому був затриманий працівниками поліції і доставлений назад на місце події. Враховуючи конфлікт між сторонами щодо відповідача було складений протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП. Постановою суду від 08 липня 2024 року провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Позивач зазначав, що для усунення наявних на авто пошкоджень він звернувся до ФОП ОСОБА_5 . Відповідно до рахунку на оплату, вартість виконаних робіт з відновлювального ремонту становить 14 600 грн, які ним були сплачені.
Вважає, що неправомірними діями відповідача йому також заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок пошкодження транспортного засобу, порушенні звичного стану життя у зв`язку із неможливістю користування транспортним засобом. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 5 000 грн.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь завдану майнову шкоду у розмірі 14 600 грн, на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 4 000 грн та 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову про відшкодування майнової та моральної шкоди у цій справі. Суд залишив поза увагою те, що наявні у справі докази, зокрема відеозапис події конфлікту, дають підстави припустити, що ОСОБА_2 пошкодив лише одні двері з правої сторони автомобіля позивача, а не весь кузов автомобіля. Внаслідок удару була пошкоджена лише бронеплівка двері, яка навпаки мала захищати авто від пошкоджень. Обсяг здійснених ФОП ОСОБА_5 робіт є неспівмірним із реальними пошкодженнями авто. Крім  того, вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки позивачем не доведено завдання йому моральних страждань у зв`язку з пошкодженням автомобіля. 
Відзиву на апеляційну скаргу позивач та його представник не подавали.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 03 квітня 2025 року - дата складення повного судового рішення.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить транспортний засіб марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.10, 11).
07 травня 2024 року на стоянці будівельного гіпермаркету «Епіцентр К» за адресою: вул. Окружна 37, с. Липини, Луцький район, Волинська область, між сином позивача ОСОБА_4 , який керував автомобілем «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , (здійснював паркування) та водієм автомобіля марки «Jeep Grand Cherokee», н.з. НОМЕР_2 , який вже був припаркований біля гіпермаркету Кузнєчіковим Д. Е., виник словесний конфлікт з приводу розташування автомобілів на парковці. Вказані обставини сторонами по справі не заперечувалися.
Як слідує зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 971186 від 09 травня 2024 року, 07 травня 2024 року о 15 год. 30 хв., ОСОБА_2 , перебуваючи на парковці будівельного гіпермаркету «Епіцентр», що знаходиться за адресою: вул. Окружна 37, с. Липини, Луцький район, Волинська область, образливо чіплявся до ОСОБА_4 та пошкодив праві задні двері його автомобіля марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_3 , чим порушував громадський порядок та спокій громадян.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2024 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 173 КупАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.7).
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_5 14 600 грн за послуги по проведенню робіт з усунення пошкоджень автомобіля (а.с.17).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Отже, судовому захисту підлягають лише порушене, невизнане або оспорюване право особи, а також її законний інтерес.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності поведінки та вину (схожий висновок див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).
У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що відповідач ОСОБА_2 дверми свого автомобіля умисно пошкодив кузов належного йому автомобіля марки «Toyota», д.н.з. НОМЕР_3 , чим завдав майнової шкоди у розмірі 14 600 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача йому було завдано також моральну шкоду, розмір якої, на думку позивача, становить 5 000 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 як водій транспортного засобу «Jeep Grand Cherokee», н.з. НОМЕР_2 , здійснив відкриття лівої двері свого автомобіля і таким чином спричинив нанесення удару в задні праві двері транспортного засобу марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить позивачу. Вказана обставина підтверджується відеозаписом події, що мала місце на стоянці будівельного гіпермаркету «Епіцентр К» за адресою: вул. Окружна 37, с. Липини, Луцький район, Волинська область, в ході конфлікту між відповідачем ОСОБА_2 та сином позивача ОСОБА_4 . Останній допитаний у якості свідка у суді першої інстанції у своїх показаннях підтвердив, що відповідач шляхом відкриття лівих дверей свого транспортного засобу умисно вдарив двері з правої сторони автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 . Вказані докази підтверджують наявність вини відповідача ОСОБА_2 у пошкодженні належного позивачу ОСОБА_1 автомобіля. Водночас відповідач, на якого покладено обов`язок доводити відсутність протиправності своїх дій та вину, не спростував презумпцію вини завдавача шкоди. Внаслідок умисних винних дій відповідача транспортному засобу позивача були завдані пошкодження, що свідчить про наявність причинного зв`язку між шкодою та діями заподіювача.
Визначаючи розмір відшкодування завданої майнової шкоди суд, урахувавши наданий позивачем акт наданих послуг ФОП ОСОБА_5 №00004 від 12 серпня 2024 року на загальну суму 14 600 грн, а також відсутність в матеріалах справи доказів щодо наявності у транспортного засобу марки «Toyota Land Cruiser», д.н.з. НОМЕР_1 , покриття бронеплівкою до моменту події 07 травня 2024 року, цілком обґрунтовано на підставі встановлених у цій справі обставин стягнув з відповідача на користь позивача майнову шкоду у розмірі 4 000 грн, з яких: зняття/встановлення накладки двері задньої правої - 600 грн, кріплення - 400 грн, фарбування накладка двері задньої правої – 3 000 грн, що відповідає доведеному під час розгляду справи факту пошкодження саме правої задньої двері автомобіля позивача. Решта здійснених позивачем витрат на відновлення транспортного засобу у зв`язку із його пошкодженням позивачем не доведено.
Крім того, урахувавши характер та обсяг завданих позивачу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна, суд виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов правильного висновку, що позовну вимогу про відшкодування завданої моральної шкоди належить задовольнити частково та визначив її розмір в 1500 грн.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про незаконність ухваленого у цій справі рішення суду через недоведеність позовних вимог, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наявними у справі доказами, а також показаннями свідка, якими підтверджується факт заподіяння відповідачем шкоди майну, яке належить позивачу. Відповідач не спростував відсутності протиправності його дій та вини у заподіянні шкоди, як і не спростував відсутності причинного зв`язку між такими діями та завданою позивачу шкодою.
Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо неправильного вирішення судом першої інстанції позову не знайшли свого підтвердження. На підтвердження обставин, викладених в апеляційний скарзі, скаржник належних та допустимих доказів не надав, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішив спір по суті. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: