КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/5937/2025                    
                                                     
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

  02 травня 2025 року                                                                       місто Київ
                                                                                                 справа № 372/2761/24
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                    суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді            Зінченка О.М., повний текст рішення складено 28 листопада 2024 року у справі за позовом    ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, -
 
                                         В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2024 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду, яка завдана внаслідок ДТП в розмірі 75000 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 27 грудня 2018 року близько 06.26 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «DAF» модель «XF 95.480», д.н.з. НОМЕР_1 , що перебував у з'єднанні з напівпричепом марки «SCHMITZ», модель «SKO 24», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався автодорогою «Н-01» сполученням «Київ-Знам'янка» на 29 км. + 950 м. зазначеної автодороги позаду автобуса марки «ГАЛАЗ», модель «А-075», д.н.з. НОМЕР_3 , що здійснював перевезення пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування №309 «Обухів-Романків-Київ АС «Видубичі» у режимі маршрутного таксі, під керуванням водія ОСОБА_4 . В момент виявлення, що останній зменшує швидкість руху та здійснює зупинку, яку ОСОБА_1 об'єктивно спроможній був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, допустив зіткнення свого автомобіля «DAF» із задньою частиною автобусу «ГАЛАЗ», який на той час зробив повну зупинку на вимогу, для посадки пасажирів, на зупинці «Канал», внаслідок чого позивач, здійснюючи посадку в автобус марки «ГАЛАЗ» через передні праві двері, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вказував, що згідно висновку судово-медичної експертизи №33 від 21 травня 2019 року, у нього згідно наданої медичної документації, виявлені наступні тілесні ушкодження у вигляді: нагноєної гематоми правої гомілки, перелому обох виростків великогомілкової кістки. 
Зазначав, що вироком Обухівського районного суду Київської області від 09 березня 2021 року, який залишено без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року по справі №372/4464/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Вказував, що він у кримінальному провадженні був визнаний потерпілим.
Посилався на те, що через дії відповідача, він отримав тілесні ушкодження, зазнав моральної шкоди, що виразилася у душевних та фізичних стражданнях під час самої ДТП та під час проходження лікування.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 рокупозов  ОСОБА_5 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_5 заподіяну моральну шкоду в результаті дорожньо-транспортної пригоди в сумі 75000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що моральна шкода у розмірі 75000 грн. безпідставна та нічим не обгрунтована.
Вказував, що зіткнення автомобіля «ДАФ» з маршрутним мікроавтобусом №309 «Обухів-Київ» відбулося під час здійснення водієм ОСОБА_4 «зупинки на вимогу» щоб підібрати пасажира ОСОБА_6 , який опинився на проїзній частині автомобільної дороги і стояв на узбіччі «29км+950м» автошляху Н-01 «Київ- Знам`янка».
Зазначав, що на підтвердження свого права на зупинку на вимогу пасажира, водій мікроавтобусу ОСОБА_4 надав суду копію паспорту маршруту №309«Обухів-Київ» з додатками погодженого в департаменті превентивної діяльності.
На думку сторони відповідача, з боку позивача та водія мікроавтобусу відбулась підробка документів, та введення суду в оману з ціллю приховати свої неправомірні дії по «зупинці на вимогу», видавши їх за дії передбачені в паспорті маршруту №309«Обухів-Київ» та ПДД України.
Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пішохід та пасажир ОСОБА_6 порушив вимоги п.п.4.1, 4.4, 4.7, 4.8, 4.11, 4.14 а), г), 5.1., 27.4 ПДР України, а водій автобуса ОСОБА_4 порушив вимоги п.п.9.1, 9.2, 9.4, 9.9, 9.10, 10.1, 15.1, 15.11, 15.14.
Посилався на те, що винні дії пішохода - позивача ОСОБА_6 та водія автобуса ОСОБА_4 , які грубо порушили правила дорожнього руху, викликали аварійну ситуацію та призвели до дорожньо-транспортної події, що сталася 27 грудня 2018 року.
Вказував, що згідно доданих рентгенівських знімків в період лікування позивача переломів не виявлено, тому не відомо де останній отримав перелом.
Зазначав, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому відповідачем моральної шкоди, понесених моральних страждань у вказаному ним розмірі.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості. 
Колегія судів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Обухівського районного суду Київської області від 09 березня 2021 року у справі №372/4464/19, який залишено без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.
Згідно з вироком  ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 27 грудня 2018 року близько 06:26, керуючи технічно справним автомобілем марки «DAF» модель «XF 95.480», д.н.з. НОМЕР_1 , що перебував у з'єднанні з напівпричепом марки «SCHMITZ», модель «SKO 24», д.н.з. НОМЕР_2 , та рухаючись у правій смузі автодороги «Н-01» сполученням Київ-Знам`янка у напрямку м. Києва, на 29 км + 950 м зазначеної дороги позаду автобуса «ГАЛАЗ», д.н.з. НОМЕР_3 , що здійснював перевезення пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування у режимі маршрутного таксі, під керуванням водія ОСОБА_4 , у момент виявлення, що останній зменшує швидкість руху та здійснює зупинку, яку ОСОБА_1 об'єктивно спроможний був виявити, усупереч вимогам пунктів 1.5, 2.3 (б), (д), 12.1, 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди та допустив зіткнення свого автомобіля із задньою частиною автобуса «ГАЛАЗ», який на той час зробив повну зупинку на вимогу для посадки пасажирів, унаслідок чого пасажир ОСОБА_6 , який здійснював посадку в автобус, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2022 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 09 березня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 рокузалишено без змін.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №33 від 21 травня 2019 року встановлено, що у  ОСОБА_6 згідно наданої медичної документації, виявлені наступні тілесні ушкодження у вигляді: нагноєної гематоми правої гомілки, перелому обох виростків великогомілкової кістки. Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупого (-их) твердого (-их) предмета (-ів) з обмеженою травмуючою поверхнею і за ступенем тяжкості відносяться: крайові переломи обох виростків правої великогомілкової кістки - до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров'я понад 21 день за звичайного перебігу, гематома правої гомілки - до легких тілесних ушкоджень які призводять до короткочасного розладу здоров'я. 
Відповідності до ч.ч.4, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, обставини вчинення ДТП відповідачем та його вина є встановленими в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що через дії відповідача, він отримав тілесні ушкодження, зазнав моральної шкоди, що виразилася у душевних та фізичних стражданнях під час самої ДТП та під час проходження лікування, яку він оцінює у 75000 грн.
Заперечуючи проти позову, сторона відповідача вказувала на те, що відповідач не погоджується з розміром моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з нього. Позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому відповідачем моральної шкоди в розмірі 75000 грн. 
Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у приниженні честі і гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до положень ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
При заподіянні особі моральної шкоди обов'язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
У п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», надано роз'яснення, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована 17.07.1997 році). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 року).
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому, при розгляді справи суд з'ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв'язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.
Тобто, відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв'язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі №761/28949/17.
По своїй суті зобов'язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов'язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц).
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував обставини справи, вину відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, отримані позивачем тілесні ушкодження, які спричинили позивачу фізичний біль та пов'язані з цим фізичні та душевні страждання, зміни у звичному способі життя позивача.
Отже, з урахуванням того, що при розгляді справи встановлено склад цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність заподіювача шкоди, в тому числі й моральної,  суд першої інстанції, враховуючи характер та ступінь моральних страждань позивача, враховуючи засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 75000 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що винні дії пішохода - позивача ОСОБА_6 та водія автобуса ОСОБА_4 , які грубо порушили правила дорожнього руху, викликали аварійну ситуацію та призвели до дорожньо-транспортної події, що сталася 27 грудня 2018 року, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи перевірялися при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.286 КК України у справі №372/4464/19.
Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2022 року у справі №372/4464/19 зазначив, що суд першої інстанції цілісно дослідив питання щодо перебування даної ДТП у причинно-наслідковому зв'язку з діями водія автобуса   ОСОБА_4 , а також здійснив аналіз пояснень потерпілого            ОСОБА_6 щодо обставин зупинки маршрутного автобусу, та обґрунтовано дійшов висновку про те, що у ОСОБА_1 була наявна об'єктивна можливість виявити небезпеку та уникнути тяжких наслідків при більш суворому дотриманні вимог п.12.3 Правил дорожнього руху. Наведене повністю узгоджується з фактичними даними, зазначеними у висновках експертів, які були залучені до цього провадження.
При цьому апеляційним судом обґрунтовано зазначено, що визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об'єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків, яка у обвинуваченого ОСОБА_1 була, оскільки при суворому дотриманні вимог пунктів 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху обвинувачений мав технічну можливість попередити зіткнення з нерухомим автобусом «ГАЛАЗ» шляхом застосування екстреного гальмування в момент виявлення перешкоди та уникнути ДТП, що повністю узгоджується з фактичними даними у висновку експерта від 20 серпня 2019 року №12-1550.
Основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, є його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити. 
А відтак, доводи апеляційної скарги про порушення Правил дорожнього руху самим позивачем та водієм автобуса ОСОБА_4 у цьому випадку не спростовують винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно доданих рентгенівських знімків в період лікування позивача переломів не виявлено, тому не відомо де останній отримав перелом є необгрунтованими, оскільки як встановлено у вироці Обухівського районного суду Київської області від 09 березня 2021 року у справі №372/4464/19, як вбачається із висновку експерта, висновок розроблений на підставі медичної документації, до складу якої увійшли медична довідка №6626, в якій зафіксований факт звернення 27 грудня 2018 року ОСОБА_6 за невідкладною медичною допомогою, та поставлений діагноз: забій правої гомілки; медична карта стаціонарного хворого №35, з якої відомо про перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділені центрального госпіталю МВС України із 02 січня 2019 року по 19 січня 2019 року; медична довідка №140 від 28 лютого 2019 року, видана ДУ ТМО МВС України по м. Києву, відповідно до якої при Р-графії виявлений консолідований перелом правого колінного суглобу; амбулаторна картка №55058, яка містить інформацію про консолідований перелом медіального виростку велико-гомілкової кістки правого колінного суглобу, скарги на болі в правому колінному суглобі; консультативне заключення рентгенолога КОБ СМЕ №251/2. Медична документація            ОСОБА_6 свідчить про постійні скарги на біль в правій гомілці, починаючи із 27 грудня 2018 року дати ДТП, експерт відповів, що вказані тілесні ушкодження у вигляді крайового перелому обох виростків правої великогомілкової кістки могли утворитися 27 грудня 2018 року в результаті ДТП.
Інших доводів з приводу відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга не містить.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія  суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законним  і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Рішення суду ухвалено з дотриманням  норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
                                                  
Головуючий:
 
Судді: