УХВАЛА

24 квітня 2025 року 
м. Київ
справа №990/130/25
адміністративне провадження № П/990/130/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гончарової І.А.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Олендера І.Я.,  Ханової  Р.Ф.,  Юрченко В.П., 
перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Верховної Ради України про визнання незаконним та нечинним акта Верховної Ради України від 03.06.2010 № 2316-VI, поновлення на посаді,
УСТАНОВИВ:
01.04.2025 до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Держави Україна в особі Верховної Ради України (далі - ВРУ, відповідач), в якій позивач просить: 
-визнати акт ВРУ - постанову від 03.06.2010 № 2316-VI «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси протиправним та нечинним;
-поновити ОСОБА_1 на посаді судді Приморського районного суду м. Одеси; 
Ухвалою Верховного Суду від 07.04.2025 залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, зазначивши підстави для поновлення такого строку з наданням відповідних доказів, що підтверджують об`єктивну неможливість звернення до суду безпосередньо або через представника у визначений законом строк.
22.04.2025 до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду з позовною заявою.
На обґрунтування причин пропущення строку позивач посилається на те, що поставною ВРУ від 03.06.2010 № 2316-VI її було звільнено з посади судді Приморського районного суду м. Одеси відповідно пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України у зв`язку з порушенням присяги судді. Вказане рішення про звільнення, на думку позивача, приймалось на підставі матеріалів кримінальної справи № 052200500030, яку стосовно ОСОБА_1 порушено 08.11.2005 та розслідувала Генеральна прокуратура України. 
Позивач вказала, що 27.02.2022 кримінальне провадження стосовно неї остаточно було закрито територіальним управлінням Державного бюро розслідувань у зв`язку із відсутнісю складу кримінального правопорушення. Однак, як вказує заявник позивної заяви, тривалий час орган досудового розслідування та Одеська обласна прокуратура, відповідно до кримінального процесуального законодавства, про даний факт її навмисно не сповіщали та дізналася ОСОБА_1 про це випадково у грудні 2023 року. Постанова про закриття кримінального провадження від 27.02.2022, як вказує позивач, отримана нею 15.11.2024. З цього вбачається, що постанова про закриття кримінального провадження надана ОСОБА_1 через 2 роки та 9 місяців після закриття кримінального провадження, що є грубим порушенням її конституційних прав.
Також ОСОБА_1 зазначила, що з 15.11.2024, тобто після отримання постанови органу досудового розслідування, в неї виникло право на звернення до органів прокуратури та територіального управління Державного бюро розслідувань з вимогою поновлення її конституційних прав, у тому числі поновлення на посаді (роботі) відповідно до статті 6 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Окрім цього, позивач наголосила на тому, що на час звільнення її з посади судді у 2010 році на підставі матеріалів незакінченої розслідуванням кримінальної справи, в неї не було підстав для звернення з позовною заявою до Верховного Суду згідно з Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як досудове розслідування відносно неї тривало. Ці підстави виникли лише після закриття кримінального провадження та отримання позивачем у листопаді 2024 року постанови про закриття. Тільки з цього моменту в неї з`явилася можливість реалізувати свої права, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду, відповідно до Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Підсумовуючи вказане, позивач вважає, що пропустила строк з поважних причин з огляну на те, що тривала невизначеність прокуратурою та територіальним управлінням Державного бюро розслідувань її стану у кримінальному провадженні з 2005 року до його закриття у 2022 році та отримання постанови у 2024 році, вказані причини були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від її волевиявлення та пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами та труднощами за виною Держави в особі службових осіб прокуратури, територіального управління Державного бюро розслідувань та Верховної Ради України, що унеможливило своєчасне звернення до суду.
Оцінюючи вказану заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою, Суд виходить з такого.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Таким чином, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізналася про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
Зазначений висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2024 у справі №990/270/23.
За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998 Reports 1998 -VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21.12.2010).
У справі «Устименко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з проханням визнати акт ВРУ, а саме постанову від 03.06.2010 № 2316-VI «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси протиправним та нечинним. Також позивач просить Суд поновити її на посаді судді Приморського районного суду м. Одеси.
Як вбачається, з матеріалів позовної заяви, позивач була обізнана про її звільнення постановою від 03.06.2010 № 2316-VI з посади судді Приморського районного суду м. Одеси. Таким чином, право на оскарження спірної постанови у заявника виникло з 04.06.2010. 
Відповідно до частин першої, другої статті 99 КАС України (в редакції чинній на час виникнення права на звернення до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення  своїх прав, свобод чи інтересів.
Однак, позивач не скористалася своїм правом щодо оскарження постанови ВРУ від 03.06.2010 № 2316-VI «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у строк, передбачений КАС України, а звернулася до Суду тільки 01.04.2025.
Окрім цього, Верховний Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_1 стосовно того, що на час звільнення її з посади судді у 2010 році на підставі матеріалів незакінченої розслідуванням кримінальної справи в неї не було підстав для звернення з позовною заявою до Верховного Суду згідно з Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як досудове слідство відносно неї тривало.
Оскільки з оскаржуваної постанови ВРУ від 03.06.2010 № 2316-VI «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси вбачається, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддю звільнено у зв`язку з порушенням присяги, а не фактом порушення кримінальної справи щодо позивача.
Ураховуючи викладене вище, Верховний Суд наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Натомість позивач у заяві про поновлення строку звернення до суду не вказала, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили її звернення до Суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання нею позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.
Позивач не навела переконливих доводів щодо вчинення нею усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати її процесуальні права з метою їх захисту.
Отже, вирішуючи питання поновлення строку, Суд не встановив обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами.
Таким чином, за об`єктивним критерієм обставини, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування недотримання нею строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи вищезазначене, підстави, якими ОСОБА_1 обґрунтовує причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, не є поважними, а тому позовну заяву необхідно повернути.
Згідно з частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, а тому не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації його права на судовий захист.
Керуючись статтями 22, 123, 169, 243, 248, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Держави Україна в особі Верховної Ради України про визнання незаконним та нечинним акта Верховної Ради України від 03.06.2010 № 2316-VI, поновлення на посаді.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Верховної Ради України про визнання незаконним та нечинним акта Верховної Ради України від 03.06.2010 № 2316-VI, поновлення на посаді з доданими до неї документами повернути позивачеві.
Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

І.А. Гончарова
Л.І. Бившева 
 І.Я.Олендер 
 Р.Ф. Ханова 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду