П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/579/24	

                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.
                                                                                                                                  Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                 –  Ступакової І. Г.    

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                              В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1  щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за березень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №81 про виплату додаткової винагороди за березень 2023 року;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за квітень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №82 про виплату додаткової винагороди за квітень 2023 року;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за березень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №81;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за квітень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №82;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач у період із 20.05.2022 по 13.12.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №350 від 13.12.2023 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини. При виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачу було надано копії карток особових рахунків за 2022 та 2023 роки. Під час ознайомлення із вище зазначеними картками стало відомо, що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивачу не було виплачено додаткову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань за березень-квітень 2023 року. З метою з`ясування чи було позивача включено в рапорти на виплату додаткової винагороди за березень-квітень 2023 року та в накази командира військової частини НОМЕР_1 про виплату додаткової винагороди позивач звернувся до відповідача з відповідним запитом від 26.12.2023. 29.12.2023 відповідачем було надано відповідь на запит, з якої стало відомо, що позивача було включено в рапорти, а також включено до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №81 про виплату додаткової винагороди за березень 2023 року, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №82 про виплату додаткової винагороди за квітень 2023 року. Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду.
22.05.2024 року від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що  27.02.2024 позивачем від військової частини НОМЕР_1 отримано 59100 грн. як додаткову винагороду за березень - квітень 2023 року з відрахуванням військового збору. При цьому, позивач наполягає на  позовних вимогах щодо компенсації втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, оскільки її виплата відбулася несвоєчасно.
Ухвалою суду від 31.01.2025 закрито провадження у справі в частині вимог про:     
визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1  щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за березень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №81 про виплату додаткової винагороди за березень 2023 року;
визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за квітень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №82 про виплату додаткової винагороди за квітень 2023 року;
зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за березень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №81;
зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за квітень 2023 року згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №82.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди за березень-квітень 2023 року відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та  прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що так як Положенням визначено перелік грошових доходів, які підлягають компенсації, а додаткова винагорода на період дії воєнного стану має разовий характер, то ОСОБА_1 не має права на компенсацію в порядку визначеному постановою КМУ від 21.02.2001 № 159.
Відповідно до ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період із 20.05.2022 по 13.12.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №350 від 13.12.2023  позивача було виключено зі списків особового складу військової частини. При виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Позивачу було надано копії карток особових рахунків за 2022 та 2023 роки. Під час  проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивачу не було виплачено додаткову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань за березень-квітень 2023 року. 
З метою з`ясування чи було позивача включено в рапорти на виплату додаткової винагороди за березень-квітень 2023 року та в накази командира військової частини НОМЕР_1 про виплату додаткової винагороди позивач звернувся до відповідача з відповідним запитом від 26.12.2023.
29.12.2023 відповідачем було надано відповідь на запит, до якого додано копії рапортів на виплату додаткової винагороди за березень-квітень 2023 року, копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 про виплату додаткової винагороди за березень 2023 року, копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 про виплату додаткової винагороди за квітень 2023 року.
Під час ознайомлення із вище зазначеними документами, позивач дізнався, що його було включено в рапорти, а також включено до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №81 про виплату додаткової винагороди за березень 2023 року, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №82 про виплату додаткової винагороди за квітень 2023 року.
27.02.2024 позивачем від військової частини НОМЕР_1 отримано 59100 грн. як додаткову винагороду за березень - квітень 2023 року з відрахуванням військового збору. 
При цьому, компенсація втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, оскільки її виплата відбулася несвоєчасно, виплачена не була.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції враховуючи наявність факту несвоєчасної виплати позивачу суми додаткової винагороди за березень-квітень 2023 року, зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди за березень-квітень 2023 року відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного. 
Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати регулюється нормами  Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»  (далі - Закон України № 2050-ІІІ), а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159  (далі - Порядок № 159).
Відповідно до статей  1,  2 Закону України № 2050-ІІІ  підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому  Законі  слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).
З метою реалізації  Закону України № 2050-ІІІ, Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Відповідно до п. 1 Порядку № 159 його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Детальний перелік грошових доходів, що підлягають компенсації, наведено у п. 3 Порядку № 159, яким встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої  статтею 2 Закону № 2050-ІІІ  та Порядком компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
Пунктом  4 Порядку № 159 встановлено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень  статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ  дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
При цьому, з аналізу норм  Закону № 2050-III  та Порядку №159 вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) наявні порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) відбулася затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.
Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації передбаченої  Законом № 2050-ІІІ  та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Компенсація за порушення строків виплати такого доходу, який не має разовий характер, проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
При цьому, зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами  статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із  Законом № 2050-ІІІ  і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
Отже, норми  Закону № 2050-ІІІ  і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до відповідача за виплатою такої компенсації, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Відповідно до  статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII  (далі - Закон) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Пунктом 2  постанови КМ України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"  (далі - Постанова №704) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати,  винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та їх розміри, перелічені в додатку 15 до Постанови №704.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення Збройних Сил України закріплені у Порядку №260, затвердженому  наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260  (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин щодо виплати компенсації втрати доходів).
Пункт 2 розділу І Порядку № 260 визначає, що грошове забезпечення охоплює, зокрема:
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:
підвищення посадового окладу;
надбавки;
доплати;
винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту;
винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду);
премія.
Пунктом 16 розділу І Порядку № 260 встановлено, що інші додаткові виплати, не передбачені цим Порядком, здійснюються згідно з чинним законодавством.
Розділом XXXIV Порядку № 260 передбачені Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану.
На виконання  Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні»  та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв  постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»  (далі Постанова №168).
Так, згідно пункту 1 Постанови №168 встановлює, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн. щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 3 вказаної постанови Міністерству фінансів України доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї  постанови.
Пункт 5 Постанови №168 визначає, що ця  постанова  набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, Міністром оборони України надіслана телеграма від 25.03.2022 № 248/1298, пункт 2 якої передбачає, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах:
100000 грн - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах);
30000 грн - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793  внесені, зокрема, такі зміни до Постанови №168:
- в абзаці першому пункту 1  постанови  слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць».
Отже, додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, не має регулярного характеру та виплачується на підставі наказів командирів (начальників) за наявності певних умов, а саме: - на період дії воєнного стану; пропорційно часу участі у відповідних заходах.
Відтак, вирішуючи питання щодо того, чи є передбачена Постановою №168 додаткова винагорода у розмірі до 30000 грн. винагородою, яка має постійний характер, слід виходити з того, що відповідно до пункту 1 Постанови №168 вказана додаткова винагорода виплачується лише у період дії воєнного стану, тобто виплата винагороди залежить від певних умов та виплачується лише в означений період, а її розмір не є сталим та визначається наказами командирів (начальників) у відповідній сумі, пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Щодо тимчасового характеру виплат передбачених постановою № 168 висловився Верховний Суд у постанові від 20.08.2024 року по справі № 420/693/23.
За наведених вище обставин, враховуючи нормативне врегулювання спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не має права на отримання передбаченої  Законом № 2050-III  компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою йому додаткової грошової винагороди відповідно до Постанови № 168 у зв`язку з її тимчасовим характером, а тому відповідач правомірно не здійснив її нарахування та виплату, що помилково не встановлено судом першої інстанції.
Відповідно до положень частини першої  статті 317 КАС України  для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів зважає на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, неповно з`ясував всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав викладених вище.  
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1  задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди за березень-квітень 2023 року відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5  статті 328 КАС України 
                                                                  Повний текст постанови складено та підписано 15 квітня 2025 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова