УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/4025/24 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В.Б. 
Категорія 22 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року   м. Житомир
Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Григорусь Н.Й. 
суддів                         Коломієць О.С.,
Талько О.Б. 
секретаря судового засідання Болейко А.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу №285/4025/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: приватні нотаріуси Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Качан Олена Олександрівна, ОСОБА_5 , Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Звягельської міської ради Житомирської області Гопанчук Наталія Олександрівна про визнання договорів дарування, купівлі-продажу земельних ділянок недійсними
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 січня 2025 року та на додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б.,
в с т а н о в и в :
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просила визнати недійсними:
- договори дарування від 28 липня 2023 року земельних ділянок, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кадастрові номери 1824081701:02:000:0028 та 1824081701:04:000:0005, і скасувати записи про право власності ОСОБА_4 ;
- договори купівлі-продажу від 27 грудня 2023 року земельних ділянок з кадастровими номерами 1824081701:02:000:0028 та 1824081701:04:000:0005, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , і скасувати записи про право власності за ОСОБА_2 , а також вирішити питання судових витрат.
На обґрунтування позову позивач зазначила, що 04.08.2008, між ОСОБА_6 , по довіреності від якого діяв ОСОБА_7 , та нею укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства: площею 1,17 га, кадастровий номер 1824081701:02:000:0028, та площею 1,51 га, кадастровий номер 1824081701:04:000:0005.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25.11.2021 у справі №285/4998/21 визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на спірні земельні ділянки.
В подальшому постановою Житомирського апеляційного суду від 12.06.2024 зазначене рішення скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки відмовлено.
Звернувшись до реєстратора з метою реєстрації відомостей, які встановлені судом, вона дізналася, що земельні ділянки були відчужені ОСОБА_3 28.07.2023 на підставі договору дарування своїй сестрі ОСОБА_4 , а в подальшому вже 27.12.2023 останньою були відчужені на підстав договору купівлі-продажу ОСОБА_2 .
Позивачка керуючись ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та посилаючись на те, що оскільки земельні ділянки вибули з її володіння на підставі договорів, які було укладено з метою перешкоджанню виконання рішення суду, просить суд позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: приватні нотаріуси Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Качан Олена Олександрівна, ОСОБА_5 , Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Звягельської міської ради Житомирської області Гопанчук Наталія Олександрівна про визнання договорів дарування, купівлі-продажу земельних ділянок недійсними-відмовлено повністю.
Додатковим рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 січня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та витрати на правничу допомогу, посилаючись на їх незаконність, необґрунтованість, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга, мотивована тим, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, а мотивом її звернення з позов до суду є скасування спірних правочинів дарування, купівлі-продажу земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які укладено відповідачами, а також скасування записів про право власності, які відображені в державному реєстрі прав на нерухоме майно. Звертає увагу на те, що угоди дарування, купівлі продажу землі вчинено відповідачами щодо земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай). Крім того, серед досліджених судом матеріалів справи відсутні судові рішення, яким було визнано за відповідачами право власності на земельні ділянки, які придбані нею у ОСОБА_6 (цільове призначення для введення особистого селянського господарства). Посилання суду першої інстанції на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі №522/7636/14-ц є не зовсім вірним, оскільки відповідачами укладалися угоди дарування, купівлі-продажу щодо земельних ділянок, які їй не належать. Правових підстав для витребування у відповідачів земельних ділянок (паї) у мене не має, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Зазначає, що внаслідок укладення спірних правочинів відповідачами порушено її право, що виразилося у неможливості внесення відомостей при прийняті рішення у цивільних справах №285/4831/22, 285/49981/21, створення перешкод у праві володіння. Зазначає, що у пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено: « визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння». Тобто, відбулося порушення прав власника, на підставах, визначених законодавством, та яким на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. На думку скаржника, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають до застосування та дійшов помилкового висновку під час ухвалення рішення. Також просить стягнути витрати на правничу допомога на підставі ст.141 ЦПК України в розмірі 15 000,00.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.
Позивач ОСОБА_1 та її представник – адвокат Гордійчук О.П. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважала правильним.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також треті особи: приватні нотаріуси Звягельського районного нотаріального округу Житомирської області Качан О.О., ОСОБА_5 (подала заяву про розгляд справи в її відсутності), Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Звягельської міської ради Житомирської області Гопанчук Н.О. в судове засідання не з`явились про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до частини другої ст. 372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Судом встановлено, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25.11.2021 у справі №285/4998/21 визнано за відповідачкою ОСОБА_3 право власності на спадкове майно у вигляді земельних ділянок: площею 1,1715 га, кадастровий номер 1824081701:02:000:0028 та 1,5056 га, кадастровий номер 1824081701:04:000:0005, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в межах території Кам`яномайданської сільської ради Новоград-Волинського (Звягельського) району Житомирської області. 13.01.2022 на підставі зазначеного рішення суду за відповідачкою ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначені земельні ділянки, про що було внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Постановою Житомирського апеляційного суду від 12.06.2024 зазначене рішення скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на земельні ділянки відмовлено. (а.с. 13-16).
Також встановлено, що 28 липня 2023 року відповідачка ОСОБА_3 подарувала спірні земельні ділянки відповідачці ОСОБА_4 , яка в подальшому 27 грудня 2023 р. відчужила їх на підставі договорів купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 133-142).
Як вбачається зі змісту судових рішень, які набрали законної сили, 04.08.2008 між ОСОБА_6 , по довіреності від якого діяв ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства: площею 1,17 га, кадастровий номер 1824081701:02:000:0028, та площею 1,51 га, кадастровий номер 1824081701:04:000:0005. На ім`я ОСОБА_1 01.10.2008 видано два державні акти про право власності на земельні ділянки: площею 1,1715 га, кадастровий номер 1824081701:02:000:0028, оформлений на бланку серії ЯД №557514; площею 1,5056 га, кадастровий номер 1824081701:04:000:0005, оформлений на бланку серії ЯД №557515. Підставою для видачу актів вказано «договір міни».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав. При цьому суд вважав, що предметом спору є земельні ділянки, які вибули з володіння позивачки ОСОБА_1 на підставі рішення суду, а тому позивачем обрано неефективний спосіб захисту, який не призведе до відновлення її порушених прав на земельні ділянки.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідна правова позиція, викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, яка заначила наступне: відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)]. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (від нім. buchbesitz - книжкове володіння) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)].
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Виходячи з наведеного Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) дійшла висновку, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (див. пункт 72 вказаної постанови).
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статтей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168].
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 77, 229 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.
Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, який не потребує додаткового правового аналізу.
Доводи апеляційної не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, в т.ч. і для скасування додаткового судового рішення, немає.
В силу положень ст. 141 ЦПК України у такому випадку не підлягають відшкодуванню і понесені позивачами витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 січня 2025 року та на додаткове рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 січня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 27 березня 2025 року.