ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 р.	Справа № 520/32564/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Русанової В.Б. ,
          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.02.25 року по справі № 520/32564/24
          за позовом           Приватного підприємства "Творча майстерня "Золоті руки"  
          до           Головного управління ДПС у Харківській області                   
          про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач Приватне підприємство "Творча майстерня "Золоті руки" звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № 00596170706 від 21.10.2024;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № 00596240706 від 21.10.2024;
- стягнути з Головного управління Державної податкової служби в Харківській області на користь Приватного підприємства "ТВОРЧА МАЙСТЕРНЯ "ЗОЛОТІ РУКИ" понесені судові витрати.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.25 позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення № 00596170706 від 21.10.2024.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення № 00596240706 від 21.10.2024.
Стягнуто з Головного управління Державної податкової служби в Харківській області на користь Приватного підприємства "ТВОРЧА МАЙСТЕРНЯ "ЗОЛОТІ РУКИ" сплачений судовий збір в сумі 10667,44 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем ГУ ДПС у Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповівдність висновків суду епршої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відповідно до норм ПК України, платники податку на прибуток мають право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Так, про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років та коригувань, визначених підпунктом 140.4.8 пункту 140.4 та підпунктом 140.5.16 пункту 140.5 статті 140 цього Кодексу). ПП ТМ "Золоті Руки" у податкових Деклараціях з податку на прибуток не подавав заяву про не прийняте рішення щодо коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці . Додатки РІ до рядка 03 Податкової декларації з податку на прибуток підприємств (від`ємне значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років) за 2018-2024 року ПП ТМ "Золоті Руки" до ДПС не надавались. Таким чином, при визначенні об`єкту оподаткування за 2021 рік, перевіркою не враховувалось від`ємне значення визначення об`єкту оподаткування (-) збиток (ряд.1420 фінансової звітності) у розмірі 162300 грн. за 2021 рік.
Також вказує, що підприємством, договір про збільшення позовної давності між МПП "АТОС" та ПП "ТМ "ЗОЛОТІ РУКИ" до перевірки не надавався, таким чином позивачем безпідставно списано дебіторську заборгованість у сумі 810800 грн. на інші операційні витрати у період 2024 року, що призвело до завищення суми податкового зобов`язання.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу зазначено, що вимоги апеляційної скарги є необгрунтованими, а  доводи, які в ній зазначені, по суті полягають в копіювання акту перевірки, без наведення належного законодавчого обгрунтування позиції контролюючого органу. Також вказує, що  рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим та таким, що прийнято з повним дослідженням всіх матеріалів справи та надання їм належної оцінки.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджено, що згідно Рішення засновника від 10.05.2024 вирішено припинити діяльність Приватного підприємства "ТВОРЧА МАЙСТЕРНЯ "ЗОЛОТІ РУКИ" шляхом ліквідації. У зв`язку з цим Головним управління ДПС в Харківській області на підставі п.п. 78.1.7. проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх, передбачених Податковим кодексом України податків та зборів, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.01.2018 по 16.09.2024, правильності нарахування обчислення та сплати єдиного внеску з 01.01.2011 по 16.09.2024. Результати перевірки викладені в Акті №45451/20-40-07-06-05/34330756 від 30.09.2024.
На підставі Акту перевірки контролюючим органом прийнято:
- податкове повідомлення-рішення № 00596170706 від 21.10.2024 (форма "Р"), яким донараховано грошове зобов`язання з податку на прибуток в сумі 175155,00 грн. та штрафні санкції в сумі 43788,75 грн.;
- податкове повідомлення-рішення № 00596240706 від 21.10.2024 (форма "П") відповідно до якого зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в сумі 492219,00 грн.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями- рішеннями, позивач оскаржив їх до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі - ПК України).
У відповідності до пп. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України, зазначений кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Щодо встановленого за результатами перевірки порушення в частині заниження позивачем суми інших доходів у розмірі 654500 грн., в наслідок визнання кредиторської заборгованості безнадійною, колегія суддів зазначає наступне.
До квітня 2016 року, Приватне підприємство "ТМ "ЗОЛОТІ РУКИ" мало назву Приватне підприємство "ЦЕНТР УПРАВЛІННЯ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЮ ВЛАСНІСТЮ", засновником якого до квітня 2016 року був ОСОБА_1 .
Засновником ПП "ЦУІВ" 26.10.2009 прийнято рішення про збільшення статутного капіталу з 300 грн. до 3000000 (трьох мільйонів) грн., у зв`язку з чим внесені зміни у Статут підприємства та до ЄДР. В подальшому, засновником ПП "ЦУІВ" 11.04.2016 прийнято рішення про зменшення статутного капіталу з 3000000 (трьох мільйонів) грн. до 100000 (ста тисяч) грн., у зв`язку з чим внесені зміни у Статут підприємства та до ЄДР.
25 квітня 2016 року корпоративні права на ПП "ЦУІВ" передані ОСОБА_2 з заявленим (зареєстрованим у ЄДР) статутним капіталом 100000 (сто тисяч) грн. та новим засновником прийнято рішення про перейменування у ПП "ТВОРЧА МАЙСТЕРНЯ "ЗОЛОТІ РУКИ".
В ході перевірки контролюючим органом встановлено розбіжності розміру статутного капіталу між Фінансовою звітністю підприємства у сумі 654,5 тис. грн. та даними Єдиного державного реєстру у розмірі 100,0 тис. грн.
Як зазначає позивач, попереднім засновником приватного підприємства 11.04.2016  прийнято рішення про зменшення статутного капіталу з 3000000 грн до 100 000 грн., на підставі чого внесені відповідні зміни в Статут та до ЄДР. Після внесення цих змін підприємство повинно було повернути засновнику різницю зменшення вартості частки в Статутний капітал в сумі 2900000 грн.
Згідно даних бухгалтерського обліку засновнику ПП "ЦУІВ" повернуто різницю зменшення вартості частки на суму 2345500 грн протягом періоду з 14.04.2016 по 21.04.2016 року. Таким чином, невиплаченим залишився вклад у статутному капіталі в сумі 654500 грн.
Надалі, відповідно до Договору купівлі-продажу частки у Статутному капіталі Приватного підприємства "ЦУІВ" від 25.04.2016  продавець, ОСОБА_1 , продав частку в статутному капіталі підприємства, яка становить 100000 грн та дорівнює 100% Статуного капіталу покупцю- ОСОБА_2 .
Таким чином, фактично, ОСОБА_2 , придбано частку в статутному капіталі розмірі 100000 грн, що складає 100 %.
Контролюючим органом зазначено, що внаслідок цих обставин у підприємства виникла кредиторська заборгованість перед колишнім засновником підприємства ОСОБА_1 в сумі 654500 грн. Тому, у зв`язку з отриманням інформації про смерть ОСОБА_1 в лютому 2021, відповідач вважає, що дана заборгованість є безнадійною та набуває статусу безповоротної фінансової допомоги в податковому періоду, на який припадає закінчення терміну позовної давності – 11.02.2021.
Контролюючий орган вважає, що внаслідок зменшення статутного капіталу попереднім власником та не повернення його в повному обсязі, позивач отримав дохід. Однак, це суперечить Стандартам бухгалтерського обліку.
Так, Доходи в розумінні статті 1 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" N 996-XIV та пункту 3 розділу І Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року N 73 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2013 року за N 336/22868) (далі - П (С)БО 1) це збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).
Згідно з пунктом 5 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року N 290 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за N 860/4153) (далі - П (С)БО 15 "Дохід") дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Відповідно до пункту 6 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року N 318 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за N 27/4248) (далі - П (С)БО 16 "Витрати"), витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Аналіз наведених норм національних стандартів бухгалтерського обліку дає підстави для висновку, що не підлягають включенню до доходів (витрат) підприємства збільшення (зменшення) його активів, у випадку зростання (зменшення) капіталу за рахунок внесків (вилучення) капіталу учасником підприємства. Вказане підтверджується і визначенням поняття "сукупний дохід", наведеного в П(С)БО 1, зокрема, сукупний дохід - зміни у власному капіталі протягом звітного періоду внаслідок господарських операцій та інших подій (за винятком змін капіталу за рахунок операцій з власниками).
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22.08.2023 у справі №640/6453/22.
Відповідно до п.п. 14.1.90 п. 14.1 ст. 14 Кодексу корпоративні права – права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Згідно з п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Кодексу об`єктом оподаткування податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень Кодексу.
Положеннями Кодексу не передбачено різниць для коригування фінансового результату до оподаткування за операціями з придбання та продажу корпоративних прав у відмінній, ніж цінні папери формі. Такі операції відображаються згідно з правилами бухгалтерського обліку при визначенні фінансового результату до оподаткування.
Кваліфікуючи таку заборгованість, як безнадійну, контролюючий орган посилається на п.п. а) 14.1.11 ПК України- заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності. 
Аргументуючи свою позицію, відповідач посилається на норми ч. 1 ст. 257 ЦК України, якою встановлено загальний строк позовної давності- 3 роки. На аркуші 6 Акту перевірки зазначено, що кредиторська заборгованість перед ОСОБА_1 остаточно виникла 25.04.2016 року, тоді, слідуючи логіці контролюючого органу строк позовної давності минає 25.04.2019. Таким чином, відповідач безпідставно відніс до Інших доход підприємства зазначену суму неповернутої частки в статутному капіталі на 2021 рік.
Частина 2 ст. 530 ЦКУ передбачає, що у випадку коли строк виконання боржником обов`язку не встановлено або визначено моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; при цьому боржник повинен виконати такий обов`язок у 7-денний строк з дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства.
Зважаючи на те, що в рішенні засновника від 11.04.2016, яким зменшено статутний капітал, не визначено строк протягом якого має бути виплачена частка, також це питання не врегульовано і в Статуті підприємства, початок відліку строку позовної давності в цьому випадку може бути розпочато лише після отримання вимоги від колишнього засновника або його спадкоємців. Проте, позивач не отримував вимог про сплату такої заборгованості, що унеможливлює її віднесення до безнадійної.
Щодо доводів контролюючого органу про безпідставне списання дебіторської заборгованості в сумі 810800 грн на інші операційні витрати у період 2024, колегія суддів зазначає наступне.
Матеріалами справи встановлено, що заборгованість у сумі 810800 грн. складається з дебіторської заборгованості за рахунком 361 у розмірі 809178 (вісімсот дев`ять тисяч сто сімдесят вісім) грн. 50 коп. та дебіторської заборгованості за рахунком 371 (авансові платежі) у розмірі 1622 грн.
Так, заборгованість  віднесена до безнадійної на підставі таких умов:
- є впевненість про неповернення заборгованості боржником;
- минув строк позовної давності (п. 4 НП(С)БО 10 "Дебіторська заборгованість").
Позивач зазначає, що дебіторську заборгованість включили до інших операційних витрат у повній відповідності до п. 11 НП(С)БО 10. Закриття безнадійної дебіторської заборгованості відображено: дебет субрахунку 944 з кредитом рахунків 361.
Проте, в ході перевірки контролюючий орган дійшов висновку про безпідставність списання дебіторської заборгованості в сумі 810800 грн за 2024 рік. На аркуші 10 Акту перевірки контролюючий орган зазначає, що строк позовної давності на стягнення цієї дебіторської заборгованості сплив 01.01.2015.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком податкового органу та зазначає, що попереднім керівником та засновником укладено Договір поставки №01/01-12 від 01.01.2012 між ПП "ЦУІВ" та МПП "АТОС". Пунктом 2.3. Договору визначено, що розрахунки за поставлений товар відбуваються на умовах відстрочення платежу на 365 днів з моменту відвантаження. За фактом відвантаження складено видаткову накладну №10 від 08.01.2015 на загальну суму 809178,50 грн. Таким чином, згідно умов договору строк оплати за цією операцією настав 08.01.2016.
В подальшому, після зміни засновника, новий керівник 27 квітня 2016 року на адресу МПП "АТОС" направив вимоги про сплату боргу.  30 квітня 2016 року отримана відповідь, про те що МПП "АТОС" на той час не мав фінансової можливості погасити борг та найближчим часом очікує надходження коштів за рахунок яких планує розрахуватись. Такі дії з боку МПП "АТОС" є фактичним визнанням боргу, що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦКУ є підставою для переривання перебігу позовної давності.
Згідно ч. 1. ст. 264 ЦКУ перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Частиною 3 вказаної норми визначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Крім того, слід зазначити, що за загальними правилами бухгалтерського обліку підприємство має право списати дебіторську заборгованість на витрати в тому періоді, коли вона перестала відповідати критеріям активу. Так, згідно з п. 5 НП(С)БО 10 "Дебіторська заборгованість" дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигід та може бути достовірно визначена її сума.
Водночас, згідно з п. 4 НП(С)БО 10 дебіторська заборгованість визнається безнадійною, якщо існує впевненість щодо її неповернення боржником або за якою минув строк позивної давності.
Слід зазначити, що  підприємства на спрощеній системі оподаткування, під час визнання дебіторської заборгованості безнадійною керуються лише "бухгалтерськими" вимогами, а саме п. 4 НП(С)БО 10, згідно з яким дебіторська заборгованість визнається безнадійною, якщо існує впевненість щодо її неповернення боржником. Тобто в такому випадку, якщо підприємство має підстави для впевненості, що заборгованість не буде погашена, воно може списати таку дебіторську заборгованість, не зважаючи на строк позовної давності. У такому разі суми такої дебіторської заборгованості включаються до складу витрат підприємства в бухгалтерському обліку. Саме таким чином відобразив у бухгалтерському обліку операцію зі списання безнадійної заборгованості позивач.
Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Згідно ч. 5 вказаної норми визначено, що господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Згідно з пунктами 44.1 і 44.2 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Так, передумовою списання безнадійної дебіторської заборгованості є наказ від 31.03.2024 "Про списання дебіторської та кредиторської заборгованості", який прийнято на підставі акту інвентаризації розрахунків із покупцями та постачальниками. Первинним документом на підставі якого відображено операцію зі списання дебіторської заборгованості є бухгалтерська довідка № 1 від 31.03.2024. 
Оскільки списання дебіторської заборгованості відображено в бухгалтерському обліку в періоді здійснення такоївідтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про віднесення до інших операційних витрат безнадійної дебіторської заборгованості в сумі 810800 грн. за 2024 рік.
Щодо доводів  контролюючого органу про відсутність зазначення у податковій звітності за 2018-2024 рік про прийняте рішення про незастосування коригування фінансового результату, колегія суддів зазначає, що платник має право зазначити один раз про таке прийняте рішення і воно буде діяти протягом безперервної сукупності років в яких не перевищує суму, встановлену пп. 134.1.1 ПКУ.
Однак, контролюючим органом залишилось недослідженим, чи зазначалось про таке прийняте рішення позивачем в попередніх податкових деклараціях, хоча вказана обставина є визначальною для здійснення донарахувань за результатами перевірки.
Щодо доводів апеляційної скарги, що при аналізі порушень, які встановлені під час перевірки встановлено, що позивач діяв недобросовісно, без належної обачності та нерозумно, колегія суддів зазначає наступне.
Так, в Акт перевірки не містить обгрунтування того, що саме на переконання контролюючого органу свідчить про вчинення правопорушення умисно. Водночас в податковому повідомленні - рішенні №00596170706 від 21.10.2024 відповідач обмежився зазначення того, що платник мав можливість дотримання правил та норм податкового законодавста.
У постанові від 08 грудня 2022 року у справі №520/9294/21 Верховний Суд, аналізуючи вимоги статей 109, 112, 123 ПК України, дійшов висновку про те, що вказані положення чинного податкового законодавства визначають вину як об`єктивну сторону податкових правопорушень, а тому для встановлення її наявності контролюючому органу необхідно довести не наявність відповідного ставлення платника податків до своїх протиправних дій/бездіяльності (усвідомлення своїх дій, розуміння наслідків тощо), а саме - що платник податків вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.
Також Верховний Суд у постановах від 16 березня 2023 року у справі № 600/747/22-а, від 03 серпня 2023 року у справі № 520/22505/21, від 22 серпня 2023 року у справі №520/18519/21, від 05 жовтня 2023 року у справі № 520/14773/21 сформулював висновки, за змістом яких обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує настання відповідальності у вигляді штрафу в підвищених розмірах є доведення контролюючим органом вини платника податків у формі умислу, а саме, - що платник податків мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм ПК України, але умисно не вчиняв певні дії щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.
Невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством правил завжди є наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання так і неналежне виконання є порушенням обов`язків, закріплених за платником податків у статті 16 ПК України. Вина є характеризуючою обставиною дій (бездіяльності) особи, яка полягає у тому, що особа повинна та може дотримуватися встановлених Кодексом правил та норм. Вина в податкових правопорушеннях завжди нерозривно пов`язана з встановленням умислу. У противагу цьому слід зазначити, що умисел у діях платника податків відсутній, якщо результат його поведінки не залежить від змісту і порядку дій. Тобто у разі, коли платник, діючи своєчасно, добросовісно й з належною обачністю не зміг би уникнути негативних наслідків податкового характеру. Відтак, особа вважається такою, що умисно допустила порушення податкової дисципліни, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких ПК України передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Обов`язок доведення вини покладено на контролюючий орган, без виконання якого особу неможливо притягнути до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, для кваліфікації якого умовою є наявність вини.
Також у постанові від 05 жовтня 2023 року у справі №520/14773/21 Верховний Суд вказав, що у випадку встановлення контролюючим органом на підставі сукупності відповідних даних податкових декларацій та електронних систем і реєстрів обставин, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог податкового законодавства, він (контролюючий орган) не позбавлений можливості констатувати в діяннях платника податків винного діяння в умисній формі. Разом з тим, такі обставини з відповідним обґрунтуванням висновків про умисність діяння в обов`язковому порядку мають бути зазначені в акті перевірки, який за усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації щодо виявленого порушення, а його висновки можуть бути спростовані шляхом подання до контролюючого органу заперечень на акт перевірки. За змістом ПК України подання заперечень на акт перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому контролюючий орган безпосередньо вже в акті перевірки має зазначити усі обставини, які у подальшому будуть предметом розгляду під час прийняття податкового повідомлення-рішення.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного суду від 14 січня 2025 року по справі №520/22838/23.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 по справі № 520/32564/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    В.Б. Русанова