справа № 752/19416/23                                         головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
провадження № 22-ц/824/3886/2025          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
22 квітня 2025  року                                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В.,
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Кулигіним Артемом Євгеновичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2023 року адвокат Небилиця А.В., діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив суд:
стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 40 000,00 дол. США, що згідно офіційного курсу валют НБУ встановленого станом на 12 вересня 2023 року в розмірі 36,56 грн за 1 долар США та становить 1 462 400,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 2022 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США зі строком повернення до 01 жовтня 2022 року, про що склав розписку.
Відповідач гроші в обумовлений строк не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути заборгованість, однак останній відмовляється від виконання фінансових зобов`язань.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 1 641 736,00 грн та судовий збір в розмірі 13 420,00 грн.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кулигін Артем Євгенович 01 листопада 2024 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року в частині стягнення боргу в розмірі 615 651,00 грн та змінити це рішення, стягнувши борг в розмірі 1 026 085,00 грн.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтував тим, що районний суд відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі за адресою: АДРЕСА_1 . Однак відповідач хоча формально і зареєстрований за вказаною адресою, однак з 24 травня 2022 року фактично проживає у АДРЕСА_2 . Отже, апелянт не міг отримати надіслану судом першої інстанції поштову кореспонденцію.
По суті пред`явленого до апелянта позову вказав, що останній підтверджує отримання боргу у ОСОБА_2 на суму 40 000,00 дол. США.
В той же час, частину боргу в розмірі 15 000,00 дол. США відповідач повернув позивачу, про що складалась розписка, яка залишилася у позивача. Також була відповідна переписка в месенджерах, але відповідач змінив телефон, тому така переписка могла зберегтись лише в телефоні позивач. Факт повернення частини боргу може підтвердити знайомий відповідача - ОСОБА_3 , який був присутній під час такого повернення та може повідомити апеляційному суду всі нюанси повернення грошей під час надання своїх пояснень як свідок.
Враховуючи часткове повернення боргу, залишок заборгованості відповідача складає не 1 641 736,00 грн, а 1 026 085,00 грн (41,0434*15000 = 615 651; 1 641 736,00 - 615 651,00 = 1 026 085,00).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Кулигіним Артемом Євгеновичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
25 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Небилиця А.В. подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зауважив, що відповідач борг частково не погашав.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Небилиця Артем Вікторович заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
У судове засідання апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Кулигін А.Є. не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторони апелянта в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06 травня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 40 000,00 доларів США на строк до 01 жовтня 2022 року, про що відповідачем складена розписка від 06 травня 2022 року.
Відомості про виконання відповідачем своїх зобов`язань відповідно до умов укладеного договору відсутні.
11 серпня 2023 року представником позивача направлялася на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , а також на електронну пошту відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , письмова претензія про повернення боргу.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт укладення між сторонами договору позики від 06 травня 2022 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в розмірі 40 000,00 дол. США у строк до 01 жовтня 2022 року включно.
На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального при ухваленні рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
На підставі, аналізу боргового документу, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правомірного висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (06 травня 2022 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (40 000,00 доларів США), зобов`язання щодо їх повернення та строк повернення (01 жовтня 2022 року).
Таким чином, уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені.
Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18.
Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), наданого суду для огляду в судовому засіданні суду першої інстанції, згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником ОСОБА_1 не виконано.
Виконання відповідачем своїх фінансових зобов`язань за розпискою від 06 травня 2022 року не було встановлено й під час апеляційного перегляду справи. 
Зокрема, наявний у матеріалах справи оригінал розписки від 06 травня 2022 року (а.с. 41) не містить інформації про часткове повернення ОСОБА_1 суми позики.
За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження виконання апелянтом боргового зобов`язання, зокрема на суму 15 000,00 дол. США, апеляційний суд вважає непідтвердженими доводи апелянта у цій частині.
Апеляційний суд зауважує, що відповідно до частини другої ст. 78 ЦПК України обставини, які можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи із предмету позову та положень ст. 545 ЦК України, належними та допустимими доказами виконання ОСОБА_4 боргового зобов`язання та його розмір є саме документальне підтвердження.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як встановлено попередньо, у судове засідання апелянт, будучи належним чином повідомленим, не з`явився. При цьому, письмової позиції щодо вказаного ним у апеляційній скарзі клопотання про виклик свідка не висловив, що на думку апеляційного суду свідчить про його непідтримання. Поряд з цим, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу та у  судовому засідання заперечував проти виклику свідка, вважаючи його покази неналежним засобом доказування. За таких обставин, колегія суддів вважає клопотання таким, що задоволенню не підлягає, з наведених вище підстав.
Отже, переглянувши справу, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанцій по суті спору щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог є правомірними, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними, достатніми і допустимими доказами, а отже, є такими, що підлягають задоволенню.
Одним з доводів апеляційної скарги є неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції.
Конституційне право на участь у судовому розгляді, у тому числі бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду, не може вважатися формальним - це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.
Так, частинами 1, 3 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 128 ЦПК України визначають, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасниками судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судового повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Як на поважність причин неявки в судові засідання з розгляду справи апелянт вказує, що він не був повідомлений судом належним чином про дату, час та місце слухання справи, і суд розглянув справу за його відсутності без належного повідомлення про розгляд. Зауважив, що з 24 травня 2022 року разом з родиною фактично проживає у АДРЕСА_2 . На підтвердження вказаних обставин надав довідку ЖБК «Колесо» вих. №1521 від 07 березня 2023 року, витяг з додатку «Резерв+», копії платіжних документів про оплату комунальних послуг.
Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Місце проживання фізичної особи згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» має бути зареєстровано у передбаченому порядку.
Пункт четвертий Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 7 лютого 2022 року визначає, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Документом, який підтверджує відомості про місце проживання особи, є витяг із реєстру територіальної громади. Такий документ видає орган реєстрації або центр надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, яка декларує/реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласників) житла, законного представника (представника) особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника.
Отже, надані апелянтом документи не є тими доказами, на підставі яких встановлюється саме його задеклароване/ зареєстроване місце проживання (перебування).
За інформацією Відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Голосіївської РДА від 21 вересня 2023 року, яку суд отримав на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: : АДРЕСА_1 починаючи з 26 листопада 2021 року.
Судові повістки про виклик ОСОБА_1 у судові засідання з розгляду справи суд першої інстанції направляв за адресою: АДРЕСА_1 . Поштові повідомлення поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 38), що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомлення апелянта про розгляд справи щодо нього.
Наведене свідчить про дотримання судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи. 
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Кулигіним Артемом Євгеновичем - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 24 квітня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                    Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                 О.Ф. Лапчевська
 
         Г.І. Мостова