справа № 753/6665/23                                         головуючий у суді І інстанції Шаповалова К.В.
провадження № 22-ц/824/7235/2025          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
03 червня 2025 року                                                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи поданою представницею - Подольною Ольгою Миколаївною та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Широких Юлією Валеріївною на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 10 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №14-16-И/02, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кошти у розмірі 65 000,00 дол. США з оплатою по процентній ставці 11,5%. Дані кошти надані позичальнику для використання за цільовим призначенням - купівлею квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
13 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» з одного боку та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з іншого боку, у забезпечення виконання згаданого зобов`язання були укладені договори поруки.
Окрім того, між банком та ОСОБА_1 10 березня 2006 року було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 , передає банку в заставу вищезгадану квартиру.
11 лютого 2015 року між банком та Державної іпотечною установою було укладено договір відступлення прав вимоги №17/4-В, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всіх прав за вищезгаданими договорами.
Відповідачі з січня 2016 року не вносили жодного платежу на виконання умов кредитного договору. При цьому, їм було відомо про те, що новим кредитором за їх кредитним договором є саме Державна іпотечна установа, оскільки відповідач ОСОБА_1 отримувала відповідне повідомлення. В той же час, ані вона, ані її поручителі не звертались до позивача із заява про встановлення точно суми заборгованості по тілу кредиту, процентам, а також щодо вирішення питання сплати заборгованості у позасудовому порядку. 
Враховуючи, що відповідачами не виконуються умови договорів, у ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яка складає 1 593 353,80 грн.
Вважає, що заборгованість має бути сплачена солідарно відповідачами, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є поручителями відповідно до договорів поруки. Також вказала, що поручителі, в порушення умов договору не повідомили позивача про зміну місця реєстрації із окупованої території (м. Донецьк), яка зазначена у договорах, на Черкаську область, що позбавляло позивача можливості надсилати поручителям повідомлення, зокрема про зміну кредитора.
Крім того, позивачем не було пропущено позовну давність, оскільки строк дії кредитного договору до 09 березня 2021 року, а з квітня 2020 року в Україні було запроваджено карантин, з лютого 2022 року - воєнний стан, а, отже відповідно до «Прикінцеві те перехідні положення» ЦК України позовна давність продовжена на цей період.
21 вересня 2023 року до суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Льовочкіної В.М., у якому представник відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказала, що із надано позивачем розрахунку неможливо встановити ані розмір тіла кредиту, ані проценти, які мали сплачувати відповідачі. Поданий розрахунок не є належним та достатнім доказом та не може братись судом до уваги. Зауважила, що саме на позивача покладений обов`язок доведення заявлених позовних вимог, а тому відповідачі не зобов`язані подавати контррозрахунок вимог. Вказала, що відповідачі після 16 грудня 2015 року не здійснювали оплати за кредитним договором, причини чого їй не відомі.
19 грудня 2023 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Льовочкіної В.М. надійшла заява про застосування позовної давності.
Представник відповідача ОСОБА_3 також заперечувала проти заявлених позовних вимог. Зазначила, що за умовами договору поруки, остання припиняється, якщо кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Строк дії кредитного договору завершився 09 березня 2021 року, а з позовом до суду, тобто з вимогою до поручителі, позивач звернувся лише у 2023 році, тобто із пропуском 6-місячного строку, визначеного як законом так і умовами договору поруки. Крім того, вказала, що також не погоджується із наданим позивачем розрахунком, оскільки він є абсолютно незрозумілим, та не обґрунтованим.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором від 10 березня 2015 року №14-06-И/02: основного боргу у розмірі 793 748,78 грн, відсотки за користування кредитом у розмірі 189 286,13 грн, 3% річних, нарахованих на суму основного боргу у розмірі - 22 833,87 грн, 3% річних, нарахованих на борг щодо сплати відсотків у розмірі 5 445, 22 грн та судовий збір у розмірі 15 169,71 грн. В іншій частині позовних вимог, а також в частині позовних вимог щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представниця Державної іпотечної установи - адвокатка Подольна Ольга Миколаївна, 24 січня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року:
 в частині відмови в стягненні відсотків за користування кредитом у розмірі 189 286,13 грн, 3% річних нарахованих на суму основного боргу у розмірі - 22 833,87 грн, 3% річних нарахованих на борг щодо сплати відсотків у розмірі 5 445,22 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким достягнути різницю в сумі заборгованості 220 055,44 грн. з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи, а саме: відсотків за користування кредитом у розмірі 173 049,16 грн, 3% річних, нарахованих на суму основного боргу у розмірі 25 117,26 грн, 3% річних, нарахованих на борг щодо сплати відсотків у розмірі 16 443,80 грн.
в частині відмови в стягненні заборгованості з поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ухвалити нове рішення, яким стягнути заборгованість з Поручителів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи в розмірі 1 225 924,22 грн., яка складається з: суми основного боргу (тіло кредиту) в розмірі 793 748,78 грн; відсотків за користування кредитом у розмірі 362 335,29 грн; 3% річних, нарахованих на суму основного боргу (тіло кредиту) у розмірі 47 951,13 грн; 3% річних, нарахованих на борг щодо сплати відсотків у розмірі 21 889,02 грн; прострочених відсотків за користування кредитом в розмірі 362 335,29 грн.
Вказала, що позивач погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в частині основного зобов`язання (тіла кредиту).
Але якщо слідувати методології розрахунку заборгованості визначеної Дарницьким районним судом міста Києва, стосовно відсотків за користування кредитом, 3% річних нарахованих на суму основного боргу, 3% річних нарахованих на борг щодо сплати відсотків та судовий збір, суд першої інстанції використав Графік зниження розміру заборгованості до Кредитного договору, в якому передбачено, що відбувається щомісячне погашення позичкової заборгованості за виданими Кредитними ресурсами у розмірі 361,11 доларів США (п. 3.2 Кредитного договору).
На основі зменшення основного зобов`язання (тіла кредиту), судом першої інстанції зроблено розрахунок відсотків за користування кредитом, 3% річних нарахованих на суму основного боргу, 3% річних нарахованих на борг щодо сплати відсотків, що не відповідає дійсності. Адже, суд першої інстанції не врахував, що залишок заборгованості не зменшується, що підтверджується матеріалами справи та підтверджено оскаржуваним рішенням.
Суд першої інстанції при проведені розрахунку керувався умовами додатку №1 до Кредитного договору, в частині термінів сплати щомісячних платежів за тілом кредиту. При цьому, суд при розрахунку відсотків за користування кредитними коштами, безпідставно використав умови графіку погашення до кредитного договору №1, зменшуючи нараховані щомісячні платежі по відсотками виходячи із можливого зменшення заборгованості за основним зобов`язанням за кредитними договором відповідно до графіку.
Заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором від 10 березня 2006 року №14-06-И/02 розрахована за формулою, застосованою судом в оскаржуваному рішенні на думку позивача складає 1 225 924,22 грн., в тому числі:
- сума основного боргу - 28 645,78 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 9 березня 2021 року (27,7091) становить: 793 748,78 грн. розрахована у відповідності до графіку зниження розміру заборгованості за період з 11 квітня 2017 року по 9 березня 2021 року;
- прострочені відсотки за користування кредитом: 13 076,40 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 9 березня 2021 року (27,7091 грн.) становить: 362 335,29 грн. розрахована у відповідності до графіку зниження розміру заборгованості за період з 11 квітня 2017 року по 9 березня 2021 року;
- компенсаційні платежі (3% відсотки) нараховані згідно вимог ст. 625 ЦК України: за основним боргом (тіло кредиту) 47 951,13 грн. (період нарахування з 11 березня 2021 року по 15 березня 2023 року; за нарахованими та несплачені відсотками 21 889,02 грн. (період нарахування з 11 березня 2021 року по 15 березня 2023 року).
Крім того, у цій справі поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порушення умов кредитного договору не повідомили позивача про зміну місця реєстрації із окупованої території (м. Донецьк), яка зазначена у договорах, на Черкаську область, що позбавляло позивача можливості надсилати поручителям повідомлення, зокрема вимогу про дострокову сплату заборгованості за кредитним договором. Однак судом першої інстанції не враховано, що кредитор після закінчення кредитного договору має право не звертатися з вимогами про дострокове повернення коштів.
Також, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Широких Юлія Валеріївна, 30 січня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Зазначила, що Договором про відступлення прав вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В передбачено дві різні умови, які стосуються визначення моменту набуття прав позивача за цим договором: набуття права вимоги і набуття права задовольнити ці вимоги.
Проте в матеріалах справи відсутня заява позивача яка є підставою набуття ним права задовольнити свої вимоги, а тому позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 не може бути задоволений.
Також, визначаючи період заборгованості, яка виникла до 09 березня 2021 року, суд застосовує курс НБУ станом на 09 березня 2021 року, що суперечить умовам Договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року, де розмір заборгованості визначено у гривні.
Проте, графік зниження розміру заборгованості сам по собі не є належним доказом наявності заборгованості за кредитним договором, а є плановим розрахунком погашення кредиту та нарахування відсотків за користування ним, за умови, що позичальник не буде здійснювати таке погашення у відповідності до умов договору - тобто з визначеною ним періодичністю і в повних сумах.
Суд першої інстанції не звернув увагу, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не містить інформацію про сплачені ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення заборгованості за договором, а також процентну ставка, нараховану на таку заборгованість.
В матеріалах справи наявна виписка ПАТ «Фінанси і кредит», згідно якої загальна сума заборгованості по тілу кредиту становила 42 765,81 дол. США ще станом на 26 серпня 2016 року і ця заборгованість є простроченою та не зменшувалася.
Виходячи з неправильно визначеної суми заборгованості по тілу кредиту, неправильним є також підрахунок суми відсотків за договором та 3% річних.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи поданою представницею - Подольною Ольгою Миколаївною на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Широких Юлією Валеріївною на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представниця апелянта Державної іпотечної установи - адвокатка Подольна Ольга Миколаївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити. Також заперечила проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №14-06-И/02, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 65 000,00 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,5 % річних на строк до 09 березня 2021 року. Кредитні кошти отримані позичальником для використання за цільовим призначенням: для придбання двокімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60 кв.м., житловою площею - 30 кв.м. (п. 2.3 договору).
01 вересня 2014 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №14-06-И/02 від 10 березня 2006 року, відповідно до умов якої відповідач повністю повертає кредит у строк до 09 березня 2021 року та починаючи з вересня 2014 року по лютий 2015 року в термін з 01 по 10 число кожного місяця здійснює погашення заборгованості у розмірі 600 доларів США, а з березня 2015 року по 09 березня 2021 року в термін з 01 по 10 число кожного місяця у розмірі 596,79 доларів США, відповідно до графіку зниження розміру заборгованості, що є додатком 1 до кредитного договору. Додаток №1 до кредитного договору викладено у новій редакції.
Крім того, 10 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач в забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №14-06-И/02 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 10 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки №14-06-П1/02, відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання зобов`язань позичальником, які передбачені кредитним договором №14-06-И/02 від 10 березня 2006 року.
Також, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 10 березня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №14-06-П2/02, відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання зобов`язань позичальником, які передбачені кредитним договором №14-06-И/02 від 10 березня 2006 року.
Банком було видано позичальнику готівкові кошти у розмірі 65000 доларів США (еквівалент гривні - 328 250 грн), що підтверджується копією банківської виписки від 10 березня 2006 року та не заперечувалось відповідачами у справі.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, зареєстровано іпотеку на квартиру АДРЕСА_2 , іпотекодавець: ОСОБА_1 
11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір відступлення прав вимоги №17/4-В, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №14-06-И/02 від 10 березня 2006 року та договорами поруки №14-06-П1/02, №14-06-П2/02 від 10 березня 2006 року перейшло до Державної іпотечної установи.
15 жовтня 2015 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_1 надіслано повідомлення про відступлення прав вимоги, яке було отримано відповідачкою 27 жовтня 2015 року, що підтверджується копією зворотного повідомлення. Вказаний факт не заперечувався та не спростовувався відповідачкою ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, що додатково це підтверджено представником відповідача у судовому засіданні, відповідачка після отримання повідомлення від позивача про відступлення прав вимоги, перерахувала на рахунок позивача 3 208,24 грн.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №14-06-И/02 від 10 березня 2006 року загальна заборгованість станом на 15 березня 2023 року, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів становить у розмірі 1 593 353,80 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 930 052,88 грн, заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 572 528,53 грн, трьох процентів річних за період з 11 березня 2021 року по 15 березня 2023 року - 90 772,39 грн.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд встановив, що відповідачі не виконували зі свого боку належним чином умови кредитного договору від 10 березня 2006 року, кошти на погашення заборгованості щонайменше протягом останніх 9 років не вносили, надані позивачем докази щодо розміру заборгованості не спростували належними та достатніми доказами, а тому вважав вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту та відсотками є обґрунтованими.
В той же час, вирішуючи заяву відповідачки ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності суд вказав, що умовами кредитного договору передбачено строки виконання позичальником зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів (до 10 числа кожного місяця) (пункт 3.2 кредитного договору). Тобто, поряд з установленням строку дії договору (до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань) сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Останній платіж на погашення кредиту (основний борг) здійснений 16 грудня 2015 року, тобто з розрахунку заборгованості за кредитом вбачається обізнаність позивача щодо невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором з 01 січня 2016 року. Врахувавши п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а також те, що виплата коштів відбувалась за періодичним платежем до 10 числа кожного місяця, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено позовну давність на заборгованість, яка виникла у відповідачів в період з 11 квітня 2017 року по 09 березня 2021 року у розмірі 28 645,78 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 09 березня 2021 року (27,7091) становить 793 748,78 грн.
Також, за підрахунком суду за період з 11 квітня 2017 року по 09 березня 2021 року, з урахуванням додатку 1 до кредитного договору (графік зниження розміру заборгованості), до стягнення підлягають відсотки у розмірі 189 286,13 грн, які розраховані за формулою, застосованою судом до розрахунку боргу за тілом кредиту.
Врахувавши період нарахування 3% річних, визначених позивачем (з 11 березня 2021 року по 15 березня 2023 року), з огляду на положення пункту 18 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України, місцевий суд вважав, що до стягнення підлягають 3% річних нараховані за період з 11 березня 2021 року по 23 лютого 2024 року включно на тіло кредиту у розмірі 22 833,87 грн та на відсотки у розмірі 5 445,22 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог заявлених до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 місцевий суд вказував, що пунктом 5.1 договорів поруки від 10 березня 2006 року було передбачено її припинення якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Із цим позовом позивач звернувся до суду 21 квітня 2023 року (надсилання позову до суду засобами поштового зв`язку), при цьому щонайменше з 01 січня 2016 року був обізнаний про те, що відповідачами, зокрема поручителями не виконуються умови кредитного договору та тіло кредиту і відсотки не сплачуються. Отже, оскільки позивач звернувся з вимогами до поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 лише 21 квітня 2023 року, тобто поза межами строку дії договорів поруки (та з урахуванням того, що 6-ти місячний строк вираховується для кожного щомісячного платежу окремо), вимоги до них заявлено безпідставно та, відповідно, не підлягають задоволенню, через припинення договорів поруки.
Суд також відхилив доводи представника позивача про ненадсилання вимоги до поручителів про сплату заборгованості за кредитним договором до 21 квітня 2023 року, оскільки у договорах зазначено, що місце реєстрації поручителів м. Донецьк, яке з 2014 року є тимчасово окупованою територією, та відповідно надсилання кореспонденції не є можливим, а поручителі у порушення умов кредитного договору не повідомили кредитора про зміну місця реєстрації, яка стала відома позивачу після подання цього позову до суду, оскільки вимога до поручителів має бути пред`явлена саме позовна. Доказів звернення позивачем до поручителів саме із позовною заявою (заявами) суду представником позивача не надавалось та такі обставини нею не стверджувались.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
При цьому поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі №138/240/16-ц зазначено, що у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до п. 3.2. Кредитного договору №14-06-И/02 від 10 березня 2006 року та додаткової угоди №1 до нього від 1 вересня 2014 року позичальник зобов`язується щомісячно, з вересня 2014 року по лютий 2015 року в термін з 1 по 10 число кожного місяця здійснює погашення заборгованості у розмірі 600 доларів США, а з березня 2015 року по 09 березня 2021 року в термін з 1 по 10 число кожного місяця у розмірі 596,79 доларів США, відповідно до графіку зниження розміру заборгованості, що є додатком 1 до кредитного договору.
Крім того, вказаний договір визначає «щомісячні платежі по погашенню позичкової заборгованості» як платежі, що сплачуються позичальником щомісяця з метою погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами, у розмірі, встановленому п. 3.2 цього договору. При цьому, щомісячне погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами здійснюється рівними за розміром частинами протягом періоду користування кредитними ресурсами до дати повного їх повернення, визначеної у п. 3.2. цього договору. Щодо сплати процентів за користування кредитними ресурсами, то такі проценти сплачуються щомісячно, виходячи з процентної ставки, встановленої п. 4.1. цього Договору, нерівними за розміром частинами, протягом періоду користування Кредитними ресурсами до дати повного їх повернення, зазначеної в п. 3.2. цього Договору: розміри процентних платежів зменшуються пропорційно зменшенню розміру позичкової заборгованості.
Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Встановивши, що останній платіж на погашення кредиту (основний борг) за Кредитним договором №14-06-И/02 здійснений 16 грудня 2015 року, з урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, місцевий суд дійшов правомірного висновку про пропуск Державною іпотечною установою позовної давності за вимогами до 03 квітня 2017 року.
При цьому, оскільки умовами Кредитного договору №14-06-И/02 погоджено саме щомісячне погашення заборгованості за виданими кредитними ресурсами згідно Графіка зниження розміру заборгованості (абз. 2 п. 3.2) місцевий суд правомірно взяв за основу розрахунку належної до стягнення заборгованості вказаний графік, який є невід`ємним додатком до Кредитного договору №14-06-И/02 та конкретизує порядок виконання ОСОБА_1 кредитного зобов`язання та розмір щомісячних зобов`язань боржника, які припадали саме  на період, за яким не пропущено строк позовної давності.
Таким чином, неприйнятними є доводи апеляційної скарги Державної іпотечної установи щодо розрахування місцевим судом зменшених відсотків на щомісячні платежі, адже сторони Кредитного договору №14-06-И/02 обумовили незмінність щомісячного платежу за тілом кредиту - 596,79 дол. США та зменшення розміру процентних платежів. Оскільки за вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту за період з 01 січня 2016 року по березень 2017 року строк позовної давності сплинув, відповідно неправомірно нараховувати та стягувати заборгованість за належними до сплати у цей період відсотками за кредитом, так як строк щодо цих щомісячних платежів у передбаченому умовами договору розмірі сплинув.
На тій же підставі колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності у неї сталої заборгованості станом на 26 серпня 2016 року у розмірі 42 765,81 дол. США. Укладаючи Кредитний договір №14-06-И/02 ОСОБА_1 погодила «класичну» схему погашення кредиту, за якою впродовж строку дії всього кредиту мала обов`язок сплачувати рівними частинами суму основного боргу, а відсотки розраховувалися на залишок заборгованості і підлягали щомісячному зменшенню. З урахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України Державна іпотечна установа має право на стягнення заборгованості за тілом та відсотками за кредитним договором починаючи з квітня 2017 року по 09 березня 2021 року (строк дії договору).
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/19199/21 ).
Колегія суддів встановила, що відступлення прав вимоги за договором №17/4-В від 11 лютого 2015 року не суперечить статті 514 ЦК України, а тому місцевий суд правомірно вважав наявними підстави для стягнення на його користь заборгованості.
Посилання ОСОБА_1 на підпункт 2.3.3 цього договору апеляційний суд відхиляє як неспроможні адже, пункт 2.3 (складовою якого і є п.п. 2.3.3) унормовує порядок відмови нового кредитора (позивача у справі) від прав вимоги набутих за п. 1.2 цього договору (у т.ч. щодо Кредитного договору №14-06-И/02).
Крім того, за своєю правовою природою договір відступлення права вимоги не змінює первісне зобов`язання ОСОБА_1 за Кредитним договором №14-06-И/02, відповідно, місцевий суд визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором в національній валюті України застосував курс долара США станом на 09 березня 2021 року (день закінчення дії кредитного договору).
У ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Якщо умовами договору кредиту передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.
Верховний суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі №6-1455цс17 вказав, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (Такі висновки підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 та від 27 березня 2019 року у справі №200/15135/14-ц).
Отже, оскільки умовами Кредитного договору №14-06-И/02 передбачено, що чергові платежі ОСОБА_1 мала здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручителі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідають у такому ж розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому ж порядку, як установлено кредитним договором, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
Якщо банк пред`явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника. Однак і в такому разі кредитор може звернутися із зазначеною вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Таким чином зміна місця проживання поручителі у даному випадку правового значення не має, адже позивач мав можливість пред`явити до них позовні вимоги шляхом звернення до відповідного місцевого суду за зміненою підсудністю.
За таких обставин, оскільки з грудня 2015 року позичальник за основним зобов`язанням припинив погашення кредиту, протягом шести місяців банк повинен був пред`явити вимогу до поручителів, однак до суду звернувся лише у квітні 2023 року, то шестимісячний строк, передбачений ст. 559 ЦК України позивачем пропущено, а відповідно, порука відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є припиненою, тому місцевий суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Таким чином, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційних скарг Державної іпотечної установи та ОСОБА_1 також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянтів.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, §23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи подану представницею - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Широких Юлією Валеріївною - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 05 червня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська
 
                  Г.І. Мостова