Номер провадження: 22-ц/813/2390/25 
Справа № 496/6465/22
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Великомихайлівська державна нотаріальна контора Одеської області про визнання недійсним договору про поділ спадщини та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Бурана В.М. 01 липня 2024 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який було уточнено, та просила: визнати договір про поділ спадщини укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений Трофімовою С.О., державним нотаріусом Великомихайлівської державної нотаріальної контори Одеської області, 05.10.2021 року за реєстровим № 1-2330 - недійсним у частині спадкування права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 , державним нотаріусом Великомихайлівської державної нотаріальної контори Одеської області, 06.07.2022 року за реєстровим № 1-470, року змінивши частки спадкоємців у праві власності на житловий будинок загальною площею 218,5 кв.м, житлова площа - 19,10 кв. м, позначеного на плані літ. «А», з будівлями та спорудами: гараж - «Б», огорожа 1-2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , наступним чином: 1/2 частка у праві власності на житловий будинок - ОСОБА_2 , 1/2 частка у праві власності на житловий будинок - ОСОБА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_5 . Після смерті чоловіка залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку, загальною площею 218,5 кв.м, та житловою площею 19,1 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами, що відображені у технічному паспорті станом на 10.12.2021 року під літерами «А» - житловий будинок та літерою «Г» - господарська споруда, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; житлового будинку з надвірними спорудами, що відображені у технічному паспорті під літерами «Б» - житловий будинок та літерою «В» - господарська споруда, які були збудовані у 2015 році та не були введені в експлуатацію, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий 5122084200:02:001:0723, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 3,0078 га, кадастровий 5123183000:01:002:0164, розташована на території Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області
Після звернення до Великомихайлівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, державний нотаріус відкрила спадкову справу № 239/2021. Крім позивачки з заявою про прийняття спадщини звернулась спільна з покійним чоловіком дочка - ОСОБА_2 .
Сторони вирішили поділити спільне майно наступним чином: житловий будинок, позначений на технічному паспорті під літерою «А» та господарська споруда, позначена на технічному паспорті літерою «В» мали перейти у порядку спадкоємства до дочки, а житловий будинок, позначений на технічному паспорті під літерою «Б», тераса, позначена на технічному паспорті під літерою «Б1» та господарська споруда, позначена на технічному паспорті під літерою «Г» мали перейти у порядку спадкоємства у власність позивачки. Оскільки житловий будинок під літерою «Б» не введений в експлуатацію то нотаріус повідомила, що свідоцтво про право на спадщину видати на нього не може, але після отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку позивачка може ввести будинок в експлуатацію. Сторони підписали договір про розподіл спадщини та державний нотаріус видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки, а ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки та на житловий будинок з господарськими спорудами.
Після отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, позивачка розпочала здійснювати різноманітні дії з поділу земельної ділянки та введення будинку під літерою «Б» в експлуатацію. За отриманою інформацією, для оформлення відповідних документів на право власності на житловий будинок правильно та доцільно здійснити спочатку поділ земельної ділянки, а після цього вводити в експлуатацію житловий будинок. З приводу викладеного ОСОБА_1 звернулась до землевпорядної організації та з`ясувала, що поділ земельної ділянки так, як сторони про це домовлялись, здійснити неможливо, оскільки юридично господарська будівля під літерою «Г» є складовою частиною житлового будинку під літерою «А», а фактично є складовою частиною житлового будинку під літерою «Б». Оскільки житловий будинок під літерою «Б» не введений в експлуатацію, то здійснити поділ земельної ділянки неможливо, так як господарська споруда не може буде відокремлена від житлового будинку. Позивачка звернулась до державного нотаріуса з питанням про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, проте отримала відмову та змушена була звернутись до суду за вирішенням питання щодо оформлення спадщини. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що після укладення договору про розподіл спадщини та видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки та на житловий будинок з господарськими спорудами, у апелянта виникли труднощі з оформленням нового будинку, розташованого на її земельній ділянці, у зв`язку із чим ОСОБА_1 вважає, що вказаний розподіл спадщини порушує її права, а відтак, є правові підстави для визнання недійсним договору про поділ спадщини та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом.
Сторони про розгляд справи на 01.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Сторони про розгляд справи сповіщалися шляхом направлення судових повісток на електронні адреси, які зазначені у матеріалах справи.
03.04.2025 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкоємець ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції 20.12.2020 року, актовий запис про смерть 13473 (а.с. 8).
04.06.2021 року відкрита спадкова справа № 239/2021 року (а.с. 29-73).
Із заявами про прийняття спадщини звернулись до нотаріуса: Іонаш Є.Г., яка є дружиною померлого, та ОСОБА_2 , яка є донькою померлого (а.с. 31-32).
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до нотаріуса із заявами про відмову від спадкування після смерті батька (а.с. 32-33).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.05.2012 року, померлому ОСОБА_5 належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 218,50 кв.м, житлова площа 19.10 кв.м., гараж – Б, огорожа – 1-3 (а.с. 56).
На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 357255, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки кадастровий номер 5123183000:01:002:0164 (а.с. 63).
На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 118926, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки кадастровий номер 5121084200:02:001:0723 (а.с. 64).
05.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ спадщини, відповідно якого сторонам на праві приватної власності переходить:
а) у власність ОСОБА_2 , дочки спадкодавця, переходить:
- 1/2 частка земельної ділянки загальною площею 0,100 га, кадастровий номер: 5121084200:02:001:0723, що розташована за адресою АДРЕСА_1 і належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 118926, що виданий Нерубайською сільською радою Одеської області 03.09.2007 року.
- житловий будинок за АДРЕСА_1 , який належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності, яке видано Виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 30 травня 2012 року. Право власності на житловий будинок зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 19.06.2012 року. Номер запису: 1823 в книзі: 158-ж-63. Реєстраційний номер:36926847.
б) у власність ОСОБА_1 , дружини спадкодавця, переходить: усе інше майно, яке належало спадкодавцю на день його смерті (а.с. 65).
06.07.2022 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності за законом, що зареєстровано за № 1-461, та відповідно зареєструвала право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5123183000:01:002:0164 (а.с. 66-67).
05.07.2022 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності за законом, що зареєстровано за № 1-464, та відповідно зареєструвала право власності на 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 5121084200:02:001:0723 (а.с. 68-69).
06.07.2022 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності за законом, що зареєстровано за № 1-467, та відповідно зареєструвала право власності на 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 5121084200:02:001:0723 (а.с. 70-71).
06.07.2022 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності за законом, що зареєстровано за № 1-470, та відповідно зареєструвала право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 218,50 кв.м, житлова площа 19.10 кв.м. Житловий будинок на плані позначено літ. А з будівлями та спорудами: гараж – Б, огорожа – 1-3, який розташований на земельній ділянці кадастровий номер 5121084200:02:001:0723 (а.с. 72-73).
На підставі рішення виконавчого комітету Нерубайської сільської ради від 28 липня 2023 року № 239, земельній ділянці № НОМЕР_2 площею 0,0450 га із загальної площі 0,1000 га кадастровий номер 5121084200:02:001:0723 була присвоєна адреса: АДРЕСА_1 , та земельній ділянці № НОМЕР_3 площею 0,0450 га із загальної площі 0,1000 га кадастровий номер 5121084200:02:001:0723 була присвоєна адреса: АДРЕСА_1 , відповідно (а.с. 153).
Позивачка стверджує, що звернувшись до спеціалістів та виконавців робіт з консультації про порядок виконання робіт, отримала інформацією, що для оформлення документів на право власності на житловий будинок правильно та доцільно здійснити спочатку поділ земельної ділянки, а після цього вводити в експлуатацію житловий будинок. За-для чого вона звернулась до землевпорядної організації та з`ясувала, що поділ земельної ділянки так, як сторони про це домовлялись, здійснити не можливо, оскільки юридично господарська будівля під літерою «Г» є складовою частиною житлового будинку під літерою «А», а фактично є складовою частиною житлового будинку під літерою «Б». Так як житловий будинок під літерою «Б» не введений в експлуатацію, то здійснити поділ земельної ділянки неможливо, оскільки господарська споруда не може буде відокремлена від житлового будинку. Позивачка звернулась до державного нотаріуса з питанням про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, проте отримала відмову.
З наявної у матеріалах справи копії рішення виконкому Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 10.08.2017 року № 297 вбачається, що гр. ОСОБА_5 було надано дозвіл на виготовлення проектної документації та отримання вихідних даних щодо забудови земельної ділянки (житлового буднику, господарських будівель і споруд), яка знаходиться у власності гр. ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Клопотати перед управлінням розвитку інфраструктури, містобудування, архітектури, будівництва та житлово-комунального господарства Біляївської РДА підготувати будівельний паспорт забудови земельної ділянки гр. ОСОБА_5 . Суб`єкту містобудування гр. ОСОБА_5 звернутись до ліцензованої проектної організації тощо. Дане рішення не дає право на здійснення будівельно-монтажних робіт. 
ОСОБА_1 в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила, що будови, які відображені на експлікації приміщень будинку садибного типу під літерою «Б», є будинком, не введеним в експлуатацію, оскільки чоловік не встиг виконати необхідних дій для введення його в експлуатацію (а.с. 103-106).
Статті 15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 4 ЦПК України закріплюють право кожної особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно змісту ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).
Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, в силу ст. 79 цього кодексу, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У даному випадку, судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони у справі є спадкоємцями першої черги, які уклали договір про поділ спадщини. Згідно вказаного договору, у власність ОСОБА_2 , дочки спадкодавця, переходить, зокрема, житловий будинок за АДРЕСА_1 , який у наступному, після отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право власності за законом, був зареєстрований за останньою на праві власності. Тобто, реєстрація права власності за ОСОБА_2 на 1/1 частину вказаного будинку є правильною.
Спадкоємець, який прийняв спадщину в наданий судом додатковий строк, має право звернутися до суду з вимогами про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, якщо спадкоємці, які прийняли спадщину, не дають згоду на внесення нотаріусом за місцем відкриття спадщини цих змін. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
При розгляді даної категорії справ, суди повинні мати на увазі, що спадкоємці, які прийняли спадщину, утому числі й ти, що вважаються такими, які прийняли спадщину (ч. 2 та 3 ст. 1268 ЦК), мають право на укладання договору про поділ спадщини і що даний спір регулюється спеціальними нормами у відношенні спадкування за законом і надає їм додаткові права при поділі спадщини.
Метою договору про поділ спадщини між спадкоємцями є припинення спільної часткової власності на спадкову масу шляхом розподілу її складових елементів (речей, прав) між спадкоємцями. Як зазначалося, учасниками договору можуть бути спадкоємці, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку.
Інформаційним листом від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 16.05.2013 року Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування Вищій Спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ також підтвердив право спадкоємців врегулювати свої правовідносини шляхом укладення договорів про поділ спадкового майна при відсутності між ними спору за спеціальними нормами щодо поділу спадкового майна (ст. ст. 1278,1279 ЦКУ) і це також узгоджується зі ст. 6, 627 ЦК України.
Статтею 6 ЦК України надається право сторонам укладати договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає його загальним засадам або відступати від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
У договорі про поділ спадкового майна спадкоємці мають право визначити яке майно переходить у власність кожному спадкоємцю, визначити конкретні речі, права та обов`язки, грошову компенсацію тому із спадкоємців, частка якого при поділі майна зменшується.
Договором про поділ спадщини сторони погоджують розподіл самого майна, проте право власності на майно оформляються свідоцтвом про право на спадщину, яке видається нотаріусом з урахуванням домовленостей сторін про розподіл спадкового майна.
Згідно п. 230 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, які прийняли спадщину. У разі недосягнення згоди, поділ провадиться у судовому порядку відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців за законом або за заповітом.
Крім того, з положень вказаної Інструкції вбачається, що положення договору про поділ спадкового майна є обов`язковими для нотаріуса, а відтак, нотаріус не може видати свідоцтво про право власності на частки у нерухомому майні, які відрізняються від часток, визначених самими спадкоємцями у спадковому договорі.
Отже, спадкоємці, які прийняли спадщину, вправі за взаємною згодою здійснити поділ спадкового майна, який провадиться відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців. Поділ спадкового майна оформляється договором спадкоємців. У договорі про поділ спадкового майна визначаються реальні частки спадкоємців у спадковому майні. Оскільки, відповідно до ст. 1278 Цивільного кодексу України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, то, відповідно, поділу підлягає рівноцінне майно. Тому поділ допускається лише тоді, коли визначилося коло спадкоємців, які реалізували право на прийняття спадщини.
Таким чином, в ході розподілу спадщини між спадкоємцями нотаріус, з урахуванням визначених часток спадкоємців у спадковому майні, за взаємною згодою спадкоємців може здійснити розподіл спадкового майна між спадкоємцями, встановивши весь склад спадкового майна та вартість для його рівноцінного розподілу.
Тобто договір про поділ спадщини укладається до моменту видачі свідоцтва про право на спадщину, але після спливу шестимісячного строку з моменту її відкриття та визначення складу спадкоємців, що закликаються до спадкування та належним чином її прийняли, а також складу спадкової маси, що підлягає поділу.
Після посвідчення договору кожний зі спадкоємців учасник договору може, а в передбачених законодавством випадках - зобов`язаний звернутися до нотаріуса і одержати свідоцтва про право на спадщину на конкретні виділені йому об`єкти спадщини згідно посвідченого договору про поділ спадкового майна (ст. ст. 1296, 1299 ЦК України). На підставі цього договору нотаріус видає свідоцтво про право на спадщину. Після видачі такого свідоцтва нотаріус реєструє право власності на те майно, яке забажав отримати у власність кожен спадкоємець.
У даному випадку, як вже вказувалось вище, сторони, діючи свідомо, вирішили поділити спадкове майно на власний розсуд, шляхом виділення ОСОБА_2 житлового будинку за АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності, яке видано Виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 30.05.2012 року. 
За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Відмовляючи у визнанні недійсним договору про поділ спадкового майна, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оспорюваний договір було укладено сторонами і нотаріально посвідчено з дотриманням вимог діючого законодавства, оскільки сторони прийняли спадщину у встановленому законом порядку, добровільно за цим письмовим договором визначили належні їм частки у спадщині, а тому підстав для визнання даного договору недійсним немає. 
Цивільним законодавством передбачено ряд спеціальних норм які стосуються розподілу спадкової маси. Якщо після проведення поділу спадщину прийняли інші спадкоємці на підставі ч. 2 і 3 ст. 1272 ЦК України, розмір часток у спадковому майні може бути змінений в порядку ст. 1267 ЦК України або вона підлягає перерозподілу між усіма спадкоємцями в порядку ст. 1280 ЦК України та внесенням змін до свідоцтва про право на спадщину, передбаченого ст. 1300 ЦК України. Дані норми є спеціальними у відношенні спадкоємців за законом і надає їм додаткові права при поділі спадщини.
Так, згідно ст. 1267 Цивільного кодексу України спадкоємці, за угодою між собою можуть змінити розмір частки у спадщині кожного з них. Якщо спадщина складається з рухомого майна, зміна розміру частки в спадщині може відбуватись за усною угодою між спадкоємцями, відносно спадщини у вигляді нерухомого майна, транспортних засобів, цінних паперів, часток у статутних капіталах господарських товариств, тощо законодавством передбачено обов`язковість письмового укладення даної угоди та її нотаріального посвідчення. Крім того ст. 1278 Цивільного кодексу України передбачає право кожного із спадкоємців на виділ його частки спадщини в натурі.
Згідно з п.п. 4.8 п. 4 гл. 10 розд. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них. Аналіз вищезазначених положень закону свідчить про те, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними, крім того моменту, коли спадкоємці за письмовою угодою (договором), посвідченою нотаріусом, не змінили розмір часток у спадщині когось із них. 
Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 19.12.2018 року у справі №287/188/17-ц.
Перерозподіл стосується спадщини, яка вже розподілена між спадкоємцями в натурі, тобто коли спадкові відносини припинилися.
При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють правовідносини спільної часткової власності, передбачені п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».
Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи суду, що позов спрямований на легалізацію прийняття спадщини на нерухоме майно, яке не прийнято в експлуатацію.
Порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину передбачено статтею 1300 ЦК України.
Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.
На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.
У випадках, встановлених ч. 1 і 2 цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці.
У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним.
У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.
За таких обставин, передбачений ст. 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців.
Такі висновки узгоджуються постановами Верховного Суду у постановах від 13.11.2019 року у справі за № 758/5329/15 та від 04.11.2024 року у справі за №504/3606/14.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, у постановах Верховного суду від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц ; від 28.08.2019 року у справі за №487/2496/16-ц).
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, у зв`язку із чим судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Необгрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що після укладення договору про розподіл спадщини та видачу позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки та на житловий будинок з господарськими спорудами, у апелянта виникли труднощі з оформленням нового будинку, розташованого на її земельній ділянці, оскільки обставини неможливості оформлення апелянтом будинку, не введеного в експлуатацію, не можуть бути обґрунтованою підставою для задоволення позовних вимог.
Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01.07.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

                       постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 02 травня 2025 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                       О.М. Таварткіладзе