ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2118/24                                                  Суддя першої інстанції: Леонтович А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  06 травня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Епель О.В.,
          Мєзєнцева Є.І.,
При секретарі:                              Масловській К.І.
          
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :
У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національної поліції України (далі - відповідач) про:
- визнання протиправними дій Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022, 2023 роках дні основної та додаткової щорічної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій;
- зобов`язання Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 роках дні основної та додаткової щорічної відпустки, у 2023 році додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції - 23.05.2023.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 позов задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що за усталеною практикою Верховного Суду позивач при звільнення з органів Національної поліції має право на виплату грошової компенсації за невикористані дні відпусток.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове про відмову у позові.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом насамперед не враховано, що позов заявлений ОСОБА_1 до неналежного відповідача, оскільки позивач проходив службу У Департаменті боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України, який є окремою юридичною особою і на час розгляду і вирішення цієї справи не був припинений. Окрім цього наголошує, що Законом від 15.03.2022 №2123-ІХ внесені зміни до Закону України «Про Національну поліцію», за якими відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припинення служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби у поліції. Отже, за позицією апелянта, застосування судом першої інстанції інших нормативних актів до спірних правовідносин є безпідставним, а тому при звільненні із служби позивачу правомірно виплачено лише компенсацію за невикористані у році звільнення дні відпустки.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , полковник поліції, проходив службу в Департаменті боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України.
Крім того, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Національною поліцією України 02.04.2018.
Наказом Департаменту боротьби з наркозлочинністю (міжрегіональний територіальний орган) Національної поліції України №157 о/с від 23.05.2023 по особовому складу позивача звільнено зі служби в поліції згідно п. 4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з виплатою компенсації за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2023 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік.
Станом на день звільнення стаж служби для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції становить 25 років 09 місяців 10 днів.
З метою нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпусток у 2021, 2022, 2023 роках позивач 31.07.2023 звернувся з відповідним запитом до Національної поліції України.
За результатами розгляду запиту Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України листом від 08.08.2023 №64аз/12/1/2/03-2023 повідомив, що відповідно до наказу Департаменту боротьби з наркозлочинністю від 23.05.2023 №157 о/с позивачу виплачена компенсація за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2023 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік.
Відповідач зазначив, що законодавством не передбачено поділ, продовження додаткової відпустки як учаснику бойових дій та її компенсація у зв`язку зі звільненням.
Вважаючи безпідставною невиплату грошової компенсації за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Як вже було зазначено вище, Київський окружний адміністративний суд указаний позов задовольнив, виходячи з того, що за усталеною практикою Верховного Суду та поширенням трудового законодавства на спірні правовідносини позивач має право на компенсацію невикористаної основної і додаткової відпустки за весь період, а не лише за рік звільнення.
Разом з тим, розглядаючи цей спір по суті у такому суб`єктному складі учасників справи, суд першої інстанції не врахував такого.
Відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» (тут і надалі у редакції, чинній на час звільнення позивача) за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 94 указаного Закону визначають, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок №260; тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктами 6-7 розділу І Порядку №260 передбачено, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ЗВО про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.
Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.
Грошове забезпечення курсантам, ад`юнктам, докторантам, слухачам із числа середнього складу поліції, а також курсантам із числа молодшого складу поліції ЗВО виплачується за місцем проходження служби (навчання) виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом ЗВО.
За змістом пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення. 
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 проходив службу у Національній поліції України з 07.11.2015, у тому числі з 01.08.2020 у Департаменті боротьби з наркозлочинністю (міжрегіональний територіальний орган) Національної поліції України, з якого звільнений наказом від 23.05.2023 №157 о/с.
У свою чергу, колегією суддів враховується, що указаний Департамент як юридична особа публічного права утворений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №322 (код ЄДРПОУ 43673764).
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.
До складу апарату центрального органу управління поліції входять організаційно поєднані структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника поліції, а також виконання покладених на поліцію завдань.
У складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення; 7) інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.
У системі поліції можуть утворюватися науково-дослідні установи та установи забезпечення, заклади професійної (професійно-технічної) освіти зі специфічними умовами навчання.
Приписи ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію» визначають, що територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.
Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.
Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.
Штатний розпис (штат) та кошторис територіальних органів поліції затверджує керівник поліції.
Керівники територіальних органів поліції призначаються на посади та звільняються з посад керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.
Заступників керівників територіальних органів поліції призначає на посади та звільняє з посад керівник територіального органу поліції.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що при проходженні служби у Національній поліції особа може перебувати у відносинах державної служби як безпосередньо з центральним органом управління поліції (Національна поліція України), так й у територіальному органі поліції в залежності від місця проходження служби, зокрема, у Департаменті боротьби з наркозлочинністю (міжрегіональний територіальний орган) Національної поліції України. При цьому, з огляду на приписи Порядку №260 саме такий орган, у випадку проходження служби у ньому, здійснює нарахування та виплату поліцейському грошового забезпечення, а також розрахунок останнього при звільненні з Департаменту.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що хоча постановою Кабінету Міністрів України 13.01.2023 № 1311 вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного права Департамент боротьби з наркозлочинністю як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції та приписано Національній поліції забезпечити здійснення функцій і повноважень Департаменту боротьби з наркозлочинністю, що ліквідується, однак на час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення Департамент перебуває у стані припинення, а оскільки спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, то підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, у спірному випадку Національна поліція України не є особою, відповідальною за правильність обчислення та нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі компенсації основної і додаткової відпустки при звільненні із служби у поліції, оскільки такими повноваженнями щодо позивача наділений Департамент боротьби з наркозлочинністю (міжрегіональний територіальний орган) Національної поліції України, вимоги до якого у межах цього спору не заявлялися. 
Указані обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції попри те, що у матеріалах справи наявні відомості щодо місця проходження позивачем служби у поліції протягом 2021-2023 років.
У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте, під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Однак, під час розгляду справи суд першої інстанції, не встановивши належним чином орган проходження позивачем служби та, відповідно, відповідальний за обчислення і нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення, вирішив спір у цій справі без залучення другого відповідача, що мало своїм наслідком порушення норм процесуального закону.
Згідно ч. 3 ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
За привалами ч. 7 ст. 48 КАС України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Викладене, у свою чергу, свідчить, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено. Відтак, суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, як було підкреслено вище, позбавлений можливості виправити наведену помилку, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав, що від заявлений до неналежного відповідача.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.
Аналогічний за змістом правовий висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.09.2020 у справі № 813/791/17, від 19.04.2022 у справі № №400/3989/19.
У свою чергу, щодо аргументів апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції по суті позовних вимог колегія суддів зазначає, що за встановлених обставин розгляду цієї справи за неналежного суб`єктного складу надання оцінки наявності або відсутності права позивача на компенсацію за невикористані у 2021-2023 роках дні основної та додаткової щорічної відпустки, а також у 2023 році додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, є передчасним.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини звернення ОСОБА_1 до суду із цими позовними вимогами до неналежного відповідача, що було залишено поза увагою Київським окружним адміністративним судом та мало своїм наслідком розгляд справи по суті без урахування належного суб`єктного складу сторін, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити повністю, а рішення суду - скасувати.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Національної поліції України - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263, п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 06 травня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                                      В.В. Файдюк

Судді                                                                                          О.В. Епель

                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев