Дата документу 23.04.2025 Справа № 333/11214/23

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 333/11214/23                                                  Пр. № 22-ц/807/301/25	Головуючий у 1-й інстанції: Тучков С.С. Повний текст складено: 18.11.2024 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2025 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Волчанової І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксана Миколаївна
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-56), в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2021 року між нею і відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим номером 382, а також стягнути з відповідачки судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1073,60 грн., судового збору за заяву про забезпечення позову в сумі 536,80 грн. та витрат на правову допомогу адвоката, розмір яких буде визначено на момент закінчення розгляду справи.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30 березня 1993 року за р.№2-826, їй належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 . В зазначений квартирі вона зареєстрована і проживає з моменту купівлі по теперішній час. У шлюбі наразі не перебуває, мала двох синів, які померли:  ОСОБА_4  – ІНФОРМАЦІЯ_1 і  ОСОБА_5  – ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя її сина  ОСОБА_5  в квартирі було розпочато демонтажні роботи і проживання в ній стало утрудненим. У квітні 2021 року позивачка захворіла на короновірусну хворобу і їй треба була допомога. У цей час їй запропонувала підтримку, в тому числі закінчити розпочатий ремонт в квартирі, колишня дружина племінника - відповідачка ОСОБА_6 . До цього позивачка ніяких відносин з нею не підтримувала. 20 квітня 2021 року ОСОБА_6  наполягла поїхати до нотаріуса для переоформлення квартири на її ім`я, пояснюючи це тим, що вкладання своїх коштів в ремонт вона пов`язує з набуттям права власності на квартиру, при цьому це не зашкодить проживанню позивачки в квартирі. У зв`язку з тим, що у позивачки помер син і сама вона перебувала в хворобливому стані, мала підвищену температуру тіла, була впевнена, що помре, так як у неї було діагностовано лівобічну полісегментарну пневмонію, тому доля квартири, яка могла б після її смерті залишитись безхазяйною, її в цьому стані не турбувала, і вона не заперечувала проти переоформлення права власності на квартиру на відповідачку. Прочитавши договір, позивачка зрозуміла, що власником квартири буде  ОСОБА_6 , але її із квартири ніхто не виселяє і оплачувати за комунальні послуги буде відповідачка. Крім того, вона має право розірвати цей договір в разі вчинення з боку відповідачки якихось протиправних дій. Позивач вважає, що якби вона не перебувала в стані тяжкої небезпечної для життя хвороби, то могла б більш критично оцінити пропозицію ОСОБА_6 щодо переоформлення квартири, яка є її єдиним житлом, і відмовилась би від укладення договору дарування. Таким чином, договір дарування було укладено нею під впливом збігу тяжких обставин - смерті сина ОСОБА_5 та перебування в хворобливому стані внаслідок короновірусної хвороби. Очевидно, що відчуження квартири безоплатно фактично чужій людині, без отримання будь-якої компенсації навіть нематеріального характеру, є таким, що здійснено на вкрай невигідних для позивачки умовах. Одразу після підписання договору дарування відповідачка з метою продовження ремонту в квартирі купила лінолеум та водонагрівач, шпалери на спальню, але на цьому її участь в ремонті закінчилась. Допомоги в лікуванні позивачці ОСОБА_6 взагалі не надала. Після того, як позивачка вилікувалась, то за свої кошти та власними силами завершила ремонтні роботи, скориставшись банківською кредитною карткою. Крім того, позивачка весь цей час самостійно оплачує комунальні послуги. Вона неодноразово зверталась до відповідачки з проханням позасудовим шляхом оформити розірвання договору дарування і повернути їй квартиру, на що та відмовила. За таких обставин, позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Тучкова С.С.(т.с. 1 а.с. 57). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 60)провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду першої інстанції від 28 грудня 2023 року (т.с. 1 а.с. 63-64) у задоволені заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру відмовлено.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2024 року (т.с.1 а.с.238-242) позов  ОСОБА_3 у цій справі задоволено.
Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 65,8 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим №382, укладений 20 квітня 2021 року між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП  НОМЕР_2 ) витрати на оплату судового збору у розмірі 1073,60 грн.
У мотивувальній частині рішення судом першої інстанції відмовлено позивачу  ОСОБА_3  в частині стягнення з відповідача   ОСОБА_1  витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. 
Позивач та третя особа із вищезазначеним рішенням погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині задовлення вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника Загрія Н.Ю. у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 1-10) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача.
В автоматизованому порядку 09.12.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 12). Ухвалою апеляційного суду від 10.12.2024 року (т.с.2 а.с.13) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 18.12.2024 року (т.с.2 а.с.16). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 19.12.2024 року (т.с. 2 а.с. 17), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 18), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів апеляційного суду (10) взагалі, відпустки судді-доповідача у період з 17.02.2025 року по 03.03.2025 року включно (довідка – т.с. 2 а.с. 51).
Сторна позивачаОСОБА_3 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 35-45). Третя особасвоїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі не скористалась. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Сторона апелянта – відповідача ОСОБА_7 подала апеляційному суду клопотання про приєднання письмових доказів (в порядку ст. 83 ЦПК України - т.с. 2 а.с. 52-70), а саме: - інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 412923460 від 12 лютого 2025 року та - інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 41 2926203 від 12 лютого 2025 року на підтвердження наявності у позивача ОСОБА_3 з 05.11.2015 року іншого житла у вигляді  частини житлового будинку  АДРЕСА_3 ; - копії податкових повідомлень-рішень від 23.07.2024 року щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості на 3 арк.; - копії квитанції від 14.10.2024 року про сплату податку на нерухоме майно ОСОБА_7 .
У березні 2025 року сторона позивача ОСОБА_3 подала апеляційному суду заперечення на вищезазначене клопотання про долучення вищезазначених доказів із додатками: - копії договору дарування житлового будинку АДРЕСА_3 (стара адреса: АДРЕСА_4 ) загальною площею 68,3 кв. м від 25.10.2010 року між ОСОБА_8 (дарувальниця) та обдаровуваними у рівних частках по частці: ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (т.с. 2 а.с. 71-87), - копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 від 11.11.2011 року; - копії технічного паспорту на цей будинок від 18.11.2011 року; - копії вінформації АТ «ЗАПОРІЖГАЗ» щодо газифікації житлового будинку АДРЕСА_3 від 27.02.2025 року; - актом від 01.03.2025 року огляду житлового будинку АДРЕСА_3 із додванням 3-х фотокарток, за змістом яких у тому числі: - інше житло у вигляді частини житлового будинку АДРЕСА_3 є непридатним для проживання позивача ОСОБА_3 - у відповідача ОСОБА_7 наявне інше житло у вигляді 2 (двох) квартир за адресою: 1) АДРЕСА_5 площею 119,2 кв. м та 2) частки квартири АДРЕСА_6 площею 52,35 кв.м та 3) 1 (одного) житлового будинку літ. Д за адресою: АДРЕСА_7 .
У березні 2025 року сторона апелянта – відповідача ОСОБА_7 подала апеляційному суду письмові пояснення на заперечення щодо клопотання (в порядку ст. 43 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 88-101).
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 19 березня 2025 року, було відкладено (т.с. 2 а.с. 111) в порядку задоволення клопотання сторони позивача про його відкладення через поганий стан здоров`я позивача –  ОСОБА_3  (т.с. 2 а.с. 104-107, 108-110).
У квітні 2025 року сторона позивача ОСОБА_3 подала апеляційному суду пояснення із додатками – витягами постанов ВС в подібних справах із ЄДРСР та інформацією лікарні про стан здоров`я  ОСОБА_3  на теперішній час (т.с. 2 а.с. 124-134).
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 117-120, 123), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача ОСОБА_3 та представника останньої – адвоката Мухіної Л.С. (т.с. 2 а.с. 42), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи не подавали.
Третя особа - приватний нотаріус Туріченко О.М. подала апеляційному суду відповідь (т.с. 2 а.с. 121-122), в якій просила апеляційний суд розглядати дану справу за її відсутності.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. 
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяву третьої особи (нотаріуса) задовольнити, розглядати справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності позивача ОСОБА_3 та представника останньої – адвоката Мухіної Л.С. (т.с. 2 а.с. 42).
Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді – доповідача, пояснення позивача та представника останньої, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника Загрія Н.Ю. у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу. 
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 215, 216, 233, 717 ЦК України, ст.ст.10-13, 77-80, 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останнього.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20 квітня 2021 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і  ОСОБА_1  (обдарована) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим номером 382, згідно з умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність обдарованої, а  ОСОБА_1  прийняла від ОСОБА_3 у власність як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 65,8 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м. (т.с. 1 а.с. 9-10).
Відчужувана квартира належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі, договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 30 березня 1993 року за реєстром № 2-826 (т.с. 1 а.с. 157-158, 159).
Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 , виданого 26.03.2021 року Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції у Запорізькій області (т.с. 1 а.с. 14),  ІНФОРМАЦІЯ_2  помер  ОСОБА_5 , матір`ю якого згідно з витягом з Державного реєстру цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження була ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 16).
На підставі довідки КП «Ритуал» ХМР від 27.03.2021 року, ОСОБА_5 був підданий кремації 27.03.2021 року в крематорії м. Харкова, замовник  ОСОБА_3  (т.с. 1 а.с. 118).
Згідно з випискою із медичної картки амбулаторного хворого (т.с. 1 а.с. 20-21) судом встановлено, що 12.04.2021 року ОСОБА_3 звернулася до сімейного лікаря, у зв`язку з поганим почуттям, їй було встановлено діагноз: короновірусна хвороба. 26.04.2021 року ОСОБА_3 повторно звернулася у зв`язку з появою дискомфорту в грудній клітці, задишки, кашель малопродуктивного характеру. 27.04.2021 року встановлення ускладнення у вигляді лівобічної полісегментарної пневмонії.
З довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 07.12.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 у період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року здійснювала платежі на оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 (т.с. 1 а.с. 24-32).
Із наданих позивачкою копій платіжних інструкцій вбачається, що ОСОБА_3 у період з 30.11.2023 року по 11.12.2023 року здійснювала платежі на оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 (т.с. 1 а.с. 33-50).
Відповідно до свідоцтва про зміну імені, серії НОМЕР_4 , виданого 07.05.2021 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро),  ОСОБА_6  змінила 07.05.2021 року прізвище на « ОСОБА_10 », про що складено відповідний актовий запис №20 (т.с. 1 а.с. 88).
Із переглянутої у судовому засіданні у суді першої інстанції інформації з флеш-носія, наданого відповідачкою, де містяться фото і відео із сімейного архіву, судом першої інстанції було встановлено, що на святкуванні дня народження позивачки 03.11.2022 року, 22.11.2022 року і 15.05.2023 року між відповідачкою і позивачкою були добрі відносини (т.с. 1 а.с. 130-137).
Допитаний у судовому засіданні у суді першої інстанції свідок  ОСОБА_11 пояснив, що позивачка є матір`ю його покійного друга ОСОБА_12 . Знайомий з ним був приблизно10-12 років. На його прохання він робив у квартирі позивачки ремонт. Спочатку ремонт оплачував сам ОСОБА_13 . Потім він помер. Він був присутній на похованні. Стан ОСОБА_3 був неадекватний, пригнічений, вона погано себе почувала. Приблизно через два місця після поховання вона зателефонувала і попросила продовжити ремонт квартири. ОСОБА_3 не розповідала, що подарувала комусь квартиру. Раніше вона планувала залишити квартиру у спадок своєму сину ОСОБА_14 . Окрім позивачки, у витратах на ремонт квартири ніхто участі не приймав. Йому відомо, що ОСОБА_3 навіть оформлювала кредит на придбання побутової техніки. Відповідачку ОСОБА_7 він бачив лише два рази у квартирі. З приводу чого вона приїздила, йому невідомо.
Допитана у судовому засіданні у суді першої інстанції свідок  ОСОБА_15 пояснила, що з ОСОБА_3 знайома десь 40 років. ОСОБА_7 бачила двічі, перший раз коли вона возила їх на кладовище, другий раз на день народження ОСОБА_3 . Після смерті сина останньої ОСОБА_7 почала з нею часто спілкуватися. Після поховання сина ОСОБА_14 була у пригніченому стані, захворіла на коронавірусну хворобу. Вона допомагала останній під час її лікування. На день смерті ОСОБА_16 квартира перебувала у стані ремонту. Про жодні наміри позбутися квартири ОСОБА_3 їй не повідомляла. Навпаки, позивачка робила ремонт, за для чого оформлювала кредити. Вона дізналася про продаж квартири лише після початку слухання справи у суді.
Допитана у судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_17  пояснила, що з ОСОБА_3 знайома з 1980 року. ОСОБА_7 бачила лише одного разу. Син ОСОБА_3  – ОСОБА_18 почав робити в квартирі позивачки ремонт. Після його смерті ОСОБА_3 перебувала у пригніченому стані, казала, що не хоче жити. Після смерті сина позивачка захворіла на короновірусну хворобу, температура у неї піднімалася до 39 градусів. Намірів відчужити квартиру не висловлювала. Про те, що вона її комусь подарувала, їй не було відомо.
Допитана у судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_19  пояснила суду першої інстанції, що з ОСОБА_3 живе в одному будинку на сусідніх поверхах, спілкуються більш ніж 15 років. Про ОСОБА_7 чула від ОСОБА_3 , але жодного разу її не бачила. За життя син ОСОБА_3  – ОСОБА_18 почав робити у квартирі позивачки ремонт. ІНФОРМАЦІЯ_3 останній помер. Після його смерті ОСОБА_3  сильно переймалася, у неї постійно підіймався тиск, вона викликала швидку. 12 квітня 2021 року ОСОБА_3 захворіла коронавірусною хворобою. Вона передавала їй їжу через двері. Зі слів ОСОБА_3 їй стало відомо, що десь через чотири дні з`явилася ОСОБА_7 .. ОСОБА_3 на той час дуже гарно про неї висловлювалася. Після 20 квітня 2021 року остання їй зателефонувала і повідомила, що подарувала квартиру ОСОБА_7 , адже остання дуже гарна і буде за нею доглядати. В цей день у неї була температура і запалення легень. Зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що ОСОБА_7 гарно відносилася до останньої до підписання договору дарування, а саме: приносила продукти харчування, допомагала по господарству. Потім почала приходити рідко, а згодом і зовсім перестала. Щодо ремонту квартири свідок пояснила, що ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_20 продовжила ремонт квартири за власні кошти, з цією метою оформлювала кредити.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.
Оскільки, необхідна сукупність вказаних умов для визнання правочину недійсним, то при визначенні того, які правочини можуть оспорюватися на підставі статті 233 ЦК України потрібно з`ясувати, як розуміти «вкрай невигідні умови».
Використане у частині першій статті 233 ЦК України словосполучення «вкрай невигідних умовах» є оціночним, тому для кваліфікації певного договору як такого, що вчинений на вкрай невигідних умовах, необхідно порівнювати умови такого договору із умовами договорів того ж виду, які зазвичай вчиняються у цивільному обороті.
Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
Крім того, ухвалюючи рішення у справі № 6-551цс16 «Про визнання недійсним правочину(договору дарування), який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах» Постановою від 06 квітня 2016 року Верховний суд дійшов висновку, що основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.
Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Верховний Суд у постанові від 21.12.2016 року по справі № 6-2766цс16 зазначив, що за змістом частини першої статті 233 ЦК України тяжкими обставинами в розумінні цієї норми можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, загроза втратити житла тощо. Правочин, який вчинено особою від впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини; такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину; зазначена норма не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду у Постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 333/1238/16-ц, від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18, від 05 лютого 2020 року у справі № 462/3280/17, наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.
Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що при зверненні із позовом ОСОБА_3 зазначила, що оспорюваний договір дарування був укладений нею під впливом тяжких обставин з огляду на смерть сина, та перебування на момент укладення договору у хворобливому стані у зв`язку з коронавірусною хворобою. Саме під дією вказаних тяжких для неї обставин для усунення або зменшення таких, позивачка вважала за необхідне укласти оспорюваний правочин, про що стверджувала у позовній заяві та під час судового розладу.
Зазначене також було підтверджене доданими до позовної заяви письмовими доказами і показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , які, кожен окремо, надали суду першої інстанції пояснення, що лише позивачка проживає у спірній квартирі, саму ж відповідачку вони бачили у квартирі лише два рази, остання там не проживає і її утриманням не займається. Позивачка після смерті сина продовжила ремонт квартири, який розпочав померлий, за власні кошти, з цією метою оформлювала кредити. Крім того, після поховання сина ОСОБА_3 була у пригніченому стані, погано себе почувала. В цей же час вона захворіла на коронавірусну хворобу, у неї була температура і запалення легень. Намірів відчужити квартиру позивачка не висловлювала.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20.04.2021 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6  укладено спірний договір дарування. Менше ніж за місяць до цього, а саме  ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивачки ОСОБА_5 . Приблизно в цей же час, а саме 12.04.2021 року ОСОБА_3 звернулася до сімейного лікаря, їй було встановлено діагноз: короновірусна хвороба. 26.04.2021 року, тобто менше ніж за тиждень після укладення спірного договору ОСОБА_3 повторно звернулася до сімейного лікаря і 27.04.2021 року у неї було встановлено ускладнення у вигляді лівобічної полісегментарної пневмонії.
ОСОБА_3 , на час укладення договору у зв`язку з її віком, станом здоров`я, втратою сина, шукала підтримку, потребувала догляду і сторонньої допомоги, зокрема і матеріальної допомоги на ремонт квартири, була у пригніченому стані, вважала, що помре. Вказане могло вплинути на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину і її волевиявлення. До вказаних тяжких обставин ОСОБА_3 ніяким чином не виявляла намір подарувати квартиру ОСОБА_1 . Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка належними доказами довела, що за відсутності у неї захворювання чи втрати сина, правочин не було б вчинено нею взагалі або вчинено не на таких умовах.
Також під час розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира була на час укладення договору дарування і є на даний час єдиним придатним для життя позивачки житлом. Зазначене відповідачкою не заперечувалося. Будь-яких умов щодо постійного проживання у спірній квартирі позивачки договір дарування не містить. Тобто, на даний час проживання у спірному житлі ОСОБА_3 є вільним волевиявленням відповідачки, і позивачка ніяких гарантій щодо подальшого проживання у подарованій нею квартирі немає, що свідчить про вкрай невигідні для неї умови укладеного договору дарування.
З огляду на обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір дарування сторін було укладено під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах, тобто ОСОБА_3 вчиняла його добровільно, усвідомлювала свої дії, але вимушена була це зробити через вищезазначені тяжкі обставини (смерть сина та короновирусну хворобу), а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  є такими, що  не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою. Ці доводи є такими, що фактично дублюють доводи її заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи. Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування сторони відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування останнього у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Сторони у цій справі надали апеляційному суду до своїх звернень вищезазначені численні нові докази, які вони вважали доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, та просили прийняти останні апеляційним судом до уваги.
Проте, апеляційним судом встановлено, що саме докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та сторонами апеляційному суду не надані.
Оскільки, не можуть бути доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, для перегляду апеляційним судом у цій справі законності та обгрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.11.2024 року надані сторонами фактично нові докази, які датовані датою після ухвалення цього рішення.
Також, решта доказів, надані сторонами вперше лише апеляційному суду, які містять інформацію, датовану датою до ухвалення оскаржуваного рішення від 18.11.2024 року не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі. Так як, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може надавати оцінку доказам (переглядати по суті докази) у цій справі, які суд першої інстанції у цій справі не досліджував (не розглядав), так як сторони не надавали їх суду першої інстанції для долучення до матеріалів цієї справи на свій власний розсуд, тобто без поважних причин. Так як за змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, при вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та сторонами апеляційному суду не надані докази того, що сторони не мали об`єктивної можливості надати такі докази суду першої інстанції у цій справі з причин, що об`єктивно не залежали від неї (тобто поважних причин).
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті. 
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. 
Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова апеляційним судом складена 28.04.2025 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.