ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 березня 2025 року           справа №200/6634/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Геращенка І.В.,, розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року (головуючий суддя І інстанції Тарасенко І.М.) у справі  № 200/6634/24за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та зобов`язання поновити виплату пенсії за віком,-

                                                         ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.  Позивач просить: 
1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення нарахування і виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ; 
2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 червня 2023 року; 
3) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 68 від 02.07.2024 року;
4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «А-БАНК».
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення нарахування і виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01 червня 2023 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  № 68 від 02.07.2024 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «А-БАНК»
З таким рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт вказав, що із заявою про поновлення виплати пенсії позивач не звертався, що свідчить про невчинення ним необхідних дій для реалізації права на отримання пенсії.
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу № 200/4444/24, однак листом суд першої інстанції повідомив, що справа в паперовому вигляді не формувалась. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».
Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , громадянин України, що підтверджується паспортом серії   НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .  
Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6326002339 від 20.11.2014 року, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з м. Єнакієве Донецької області до м. Харків.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 19 листопада 1997 року.
У грудні 2021 року позивач тимчасово виїхав до зареєстрованого місця проживання (м. Єнікієве Донецької області), однак, через початок повномасштабного вторгнення рф на територію України та через похилий вік був позбавлений можливості повернутися до м. Харкова. Станом на сьогодні позивач перебуває на тимчасово окупованій території України.
Позивач отримував пенсію за віком на банківський рахунок в АТ «Ощадбанк». Водночас, перебуваючи на тимчасово окупованій території позивач не мав змоги перевірити надходження пенсії на банківський рахунок, оскільки на даній території не функціонують відділення АТ «Ощадбанк», відсутнє покриття українських операторів мобільного зв`язку та утруднений доступ до Інтернету, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості дізнатися про поточний стан свого банківського рахунку.
Як стало відомо із листа відповідача від 17.04.2024 року, 01 червня 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області припинив виплату нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 .
Рішення про припинення нарахування і виплату позивачу пенсії відповідач не приймав.
18 квітня 2024 року ОСОБА_1 пройшов процедуру ідентифікації за допомогою відеоконференцзв`язку. За результатами проведеного відеоконференцзв`язку особу позивача було встановлено, що підтверджується рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 07.06.2024 року № 135793 про встановлення особи.
Проте, незважаючи на проходження позивачем ідентифікації, нарахування і виплата йому пенсії не була поновлена. Так, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.08.2024 року повідомлено, що питання щодо поновлення виплати пенсії може бути розглянуто за умови звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою та необхідними документами у спосіб, передбачений чинним законодавством.
01 липня 2024 року ОСОБА_1 через веб-портал Пенсійного фонду України звернувся до відповідача із заявою про зміну способу виплати, у якому просив в подальшому проводити виплату пенсії на його рахунок, відкритий у АТ «А-БАНК».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 68 від 02 липня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про виплату пенсії на банківський рахунок відкритий у АТ «А-банк».
Листом Головного управління Пенсійного фонду України № 2000-0202-8/148953 від 21.08.2024 року представника позивача було повідомлено про те, що питання щодо поновлення виплати пенсії може бути розглянуто за умови звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою та необхідними документами у спосіб, передбачений чинним законодавством.
Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема:
1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;
6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;
12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні, право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь - якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Статтею 5 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.
Частиною 1  статті 1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від 20.10.2014 № 1706-VII  (далі  Закон № 1706-VII) визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з частинами 1-3  статті 4 Закону № 1706-VII  факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених  статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в  статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у  статті 1 цього Закону  (частина 1  статті 5 Закону № 1706-VII).
Позивач є внутрішньо переміщеною особою, більш того, ним було пройдено процедуру ідентифікації за допомогою відеоконференцзв`зяку, що підтверджується рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 07.06.2024 року № 135793 про встановлення особи.
Суд наголошує, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи. Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби, як то: доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Тобто, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи при цьому обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.
На переконання суду прийняття Закону № 1706-VII спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а не на звуження їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, яким встановлені принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).
Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).
Отже, встановлення судом апеляційної інстанції відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати та нарахування пенсії позивачу у спірний період, здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Цієї думки підтримується Верховний Суд у рішенні у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03 травня 2018 року (справа № 805/402/18, провадження № Пз/9901/20/18).
З урахуванням вищевикладеного вбачається, що Пенсійним фондом України порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ст. 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки позивачу не виплачена пенсія за спірний період, права позивача мають бути відновленими шляхом зобов`язання управління поновити з 01.06.2023 нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість за цей період
При цьому, суд зазначає, що обмеження способу виплати пенсії позивачу шляхом встановлення АТ «Ощадбанк» як єдиної банківської установи, в якій позивач може отримувати пенсію є дискримінаційними.
На підставі вищевикладеного, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу належних пенсійних виплат нарахованих з 01.06.2023 року та щомісячної пенсії відповідно до заяви про виплату пенсії на рахунок відкритий в АТ «А-БАНК».
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись статтями 250, 257, 308, 311, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі  № 200/6634/24 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі  № 200/6634/24-  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено  20 березня 2025 року.

Судді                                                                                                      А.В. Гайдар
                                                                                                                     А.А. Блохін
                                                                                                                     І.В. Геращенко