УХВАЛА
19 березня 2025 року 
м. Київ
справа № 447/3293/21
провадження № 61-3349ск25
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сакари Н. Ю. розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Миколаївська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів), про визнання заповіту недійсним,
ВСТАНОВИВ:
09 квітня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року касаційна скарга залишена без руху для усунення недоліків, та ухвалою цього ж суду від 30 травня 2024 року скарга визнана неподаною та повернута заявнику на підставі частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України, оскільки не зазначено підстав касаційного оскарження (провадження № 61-5516ск24).
У липні 2024 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2024 року вказана касаційна скарга визнана неподаною та повернута заявнику на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, оскільки у поданій касаційній скарзі не викладено передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень (провадження № 61-9734ск24).
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 втретє звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року повернуто заявнику, оскільки у поданій касаційній скарзі не викладено передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень (провадження № 61-14605ск24).
У березні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вчетверте надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року.
Проте, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального, не визначив (не охарактеризувала) самостійно такі посилання як підстави касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд не може з власної ініціативи кваліфікувати підстави касаційного оскарження судових рішення відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такий обов`язок покладено саме на заявника, тобто суд касаційної інстанції не має повноважень самостійно відокремлювати ті чи інші підстави касаційного оскарження, вважаючи, що так розуміє сам заявник.
Подана вчетверте касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та підлягає поверненню з огляду на таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини другої цієї ж статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.
Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Водночас заявник, звертається вчетверте з касаційною скаргою на ті самі судові рішення. При цьому, касаційна скарга за змістом є тотожною трьом попередньо поданим скаргам, тобто не містить підстави касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України, відсутність яких (підстав) мала наслідком повернення касаційної скарги заявнику тричі, тобто обставини не перестали існувати, що стали підставою для повернення первісних касаційних скарг.
Об`єктивних перешкод для виконання роз`яснень викладених в ухвалах Верховного Суду від 26 квітня 2024 року, від 30 травня 2024 року, від 23 липня 2024 року, від 04 листопада  2024 року ОСОБА_4 не наведено та Верховний Суд їх не встановив.
Отже, перевіркою змісту поданої вчетверте у цій справі ОСОБА_1 касаційної скарги установлено, що вона не містить посилань на конкретний підпункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження та належних обґрунтувань такого посилання. Зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи, незгоди позивача із оскаржуваними рішеннями судів попередніх інстанції та посиланням на нормативно-правові акти, що свідчить про формальний підхід заявника до належного оформлення касаційної скарги в частині обов`язкового зазначення підстав касаційного оскарження з урахуванням частини другої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. 
Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.
У цій справі ОСОБА_1 тричі повернуто касаційну скаргу саме у зв`язку із не зазначенням підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд приходить до висновку, що вказані дії є зловживанням процесуальними правами.
Така свідома процесуальна поведінка ОСОБА_1 є проявом неповаги до суду та зловживанням процесуальними правами, що суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства та його завданню, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.
Керуючись статтями 43, 44, 260, 263, 393 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 березня 2024 року вважати неподаною та повернути заявнику.
Заявнику надіслати копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                  Н. Ю. Сакара