ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 2-7022/10/14
Номер провадження 22-ц/818/705/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року         м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б., 
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
представниці заявників адвоката Бойко В .В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року в складі судді Муратової С.О. по справі № 2-7022/10/14 за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ботман П.Д., Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, по цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ботман П.Д., Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звернулись до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, по цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості.
Заява мотивована тим, що 23 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та Приватним підприємством «НМ» було укладено Генеральну угоду №.40, згідно з якою Банк зобов`язався надати Приватному підприємству «НМ» кредитні кошти. У рамках Генеральної угоди № 40 між Банком та Приватним підприємством «НМ» було укладено кредитні договори: 23 липня 2008 року - кредитний договір № 15.71-40/08-СК, згідно з яким Банк надав Приватному підприємству «НМ» грошові кошти в сумі 2 424 650,00 грн строком користування до 22 січня 2011 року; 29 січня 2009 року - кредитний договір № 15.01-40/09-СК, згідно з яким Банк надав Приватному підприємству «НМ» грошові кошти в сумі 130 000,00 грн строком користування до 28 січня 2011 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами Банком укладено з ОСОБА_2 договір поруки № 15.71 -40/08-ДП01 від 23 липня 2008 року та договір поруки № 15.01-40/09-СК-ДП01 від 29 січня 2009 року; з ОСОБА_1 - договір поруки № 15.71-40/08-ДП02 від 23 липня 2008 року та договір поруки № 15.01-40/09-ДП02 від 29 січня 2009 року.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2010 року у справі № 2-7022/10/14 позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням Приватним підприємством «НМ» кредитного договору № 15.71-40/08-СК від 23 липня 2008 року та кредитного договору № 15.01-40/09-СК від 29 січня 2009 року, в сумі 2 664 475,98 грн, а також державне мито за подання позовної заяви в сумі 1700,00 грн та сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн.
Судове рішення набрало законної сили 09 грудня 2010 року, на його виконання 03 лютого 2011 року видано виконавчий лист.
08 серпня 2011 року та 10 серпня 2011 року відкриті виконавчі провадження № 28098461 щодо ОСОБА_1 та № 28100448 щодо ОСОБА_2 на виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2010 року. 
16 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виконавчий лист у виконавчому провадженні № 28100448 щодо ОСОБА_2 було повернуто стягувачеві, а виконавче провадження завершено. Виконавче провадження № 28098461 щодо ОСОБА_1 перебуває на виконанні дотепер.
Заявники вказали, що виконавчий лист Київського районного суду м. Харкова № 2- 7022/10/14, що виданий 03 лютого 2011 року про стягнення солідарно з них на користь ПАТ «ВТБ Банк» 2 666 295, 98 грн, повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, з наступних підстав.
Постановою Господарського суду Харківської області від 22 травня 2012 року у справі № 5023/1890/12 боржника - Приватне підприємство «НМ» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. З грошовими вимогами до боржника серед інших звернувся і кредитор - ПАТ «ВТБ Банк», вимоги якого визнані в сумі 4 880 386,97 грн та включені до 1 черги задоволення. У межах ліквідаційної процедури ліквідатором реалізовано майно банкрута на загальну суму 2 046 624,11 грн, з яких 2 040 704,11 грн - це кошти, отримані за рахунок продажу майна, що було предметом застави за кредитними договорами. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 липня 2013 року у справі № 5023/1890/12 встановлено порядок використання коштів, отриманих від продажу майна банкрута у розмірі 2 046 624,11 грн, зокрема, 1 832 553,70 грн – часткове задоволення вимог заставодержателя ПАТ «ВТБ Банк».
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15 липня 2013 року у справі № 5023/1890/12, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 серпня 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 28 січня 2014 року, було затверджено ліквідаційний звіт та ліквідаційний баланс Приватного підприємства «НМ», затверджено реєстр з непогашеною кредиторською заборгованістю в загальній сумі 4 304 234,80 грн, з яких перед ПАТ «ВТБ Банк» - 3 047 833,27 грн, та визнано вимоги кредиторів, що не задоволені, у зв`язку з недостатністю активів боржника (Приватного підприємства «НМ») - погашеними, а Приватне підприємство «НМ» - ліквідовано.
Отже, в результаті ліквідаційної процедури, що мала місце в межах банкрутства боржника - Приватного підприємства «НМ», Банк отримав часткове задоволення своїх вимог на суму 1 832 553,70 грн щодо стягнення боргу, який виник на підставі кредитних договорів, а решта вимог Банку є погашеними.
Таким чином, погашенням вимог кредитора до боржника зобов`язання Приватного підприємства «НМ» щодо повернення коштів за вказаними кредитними договорами було припинено. Оскільки борг частково сплачений позичальником за рахунок продажу іпотечного майна в межах процедури банкрутства, а в решті суми боргу є погашеним, тож їхній як поручителів обов`язок зі сплати боргу відсутній у зв`язку з його припиненням. Недопустимим є повторне стягнення того самого боргу, зобов`язання щодо сплати якого припинено в повному обсязі.
Просили визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий Київським районним судом м. Харкова 03 лютого 2011 року № 2-7022/10/14 про стягнення солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 2 666 295,98 грн (виконавчі провадження № 28098461, № 28100448) та до розгляду цієї заяви зупинити виконання за вказаним виконавчим листом у виконавчому провадженні № 28098461 щодо ОСОБА_1 
21 травня 2024 року до суду надійшов відзив головного державного виконавця Київського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рудної І.С. на заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування відзиву вказала, що у виконавчому провадженні № 28100448 щодо ОСОБА_2 16 жовтня 2020 року повернуто виконавчий документ стягувачу, повторно вищевказаний виконавчий документ на виконання до відділу не надходив. Виконавче провадження № 28098461 щодо ОСОБА_1 перебуває на виконанні, наразі зупинено. Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань АТ «ВТБ Банк» перебуває в стані припинення, що не виключає правонаступництво.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовлено. Зупинення виконання за виконавчим документом, виданим Київським районним судом м. Харкова 03 лютого 2011 року № 2-7022/10/14 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 2 666 295, 98 грн, а саме, у виконавчому провадженні № 28098461 щодо ОСОБА_1 , що перебуває на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в порядку, регламентованому частиною 3 статті 432 ЦПК України, накладене ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2022 року – скасовано.
Ухвала суду мотивована тим, що передбачені законом підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відсутні. Право вимоги за кредитними договорами відступлене банком іншій юридичній особі - ТОВ «ФК «Поліс». 
На вказану ухвалу 28 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» адвокат Бойко В.В. в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду – скасувати та задовольнити заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, при її постановленні суд неповно з`ясував обставини справи. Суд першої інстанції не застосував ч. 1 статті 559 ЦК України, не врахував, що обов`язок поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі сплати боргу відповідно до виконавчого листа Київського районного суду м. Харкова № 2-7022/10/14, що виданий 03 лютого 2011 року, відсутній у зв`язку з його припиненням, оскільки вказаний борг є частково сплаченим позичальником за кредитними договорами – Приватним підприємством «НМ» за рахунок продажу іпотечного майна в процесі ліквідації в межах процедури банкрутства (на суму 1 832 553,70 грн), а в решті суми боргу - є погашеним відповідно до ухвали Господарського суду Харківської області від 15 липня 2013 року у справі № 5023/1890/12. З припиненням основного зобов`язання припинилося і акцесорне зобов`язання з поруки. Встановивши обставини, що основний борг був фактично частково сплаченим самим позичальником за рахунок продажу іпотечного майна в процесі ліквідації в межах процедури банкрутства (на суму 1 832 553,70 грн), суд першої інстанції не був позбавлений можливості задовольнити заяву боржників про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, частково, а саме в частині наведеної суми. Відступлення права вимоги за кредитним договором не має правового значення для вирішення заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, оскільки станом на дату укладення договору про відступлення права вимоги - 18 листопада 2015 року, зобов`язання боржника Приватного підприємства «НМ» вже не існувало, оскільки припинено 21 серпня 2013 року ліквідацією юридичної особи.
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду представники ПАТ «ВТБ Банк», Київсього відділу ДВС у місті Харкові та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з`явилися. 
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 20 березня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
ПАТ «ВТБ Банк» отримано в електронному кабінеті 04 грудня 2024 року (а.с. 133 том 5);
Київським відділом ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) отримано в електронному кабінеті 04 грудня 2024 року (а.с. 132 том 5).
Фондом гарантування вкладів фізичних осіб отримано в електронному кабінеті 04 березня 2025 року.
Заслухавши суддю-доповідача, представника заявників адвоката Бойко В..В., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та Приватним підприємством «НМ» було укладено Генеральну угоду №.40, згідно з якою Банк зобов`язався надати Приватному підприємству «НМ» кредитні кошти. У рамках Генеральної угоди № 40 між Банком та ПП «НМ» було укладено наступні кредитні договори: 23 липня 2008 року - кредитний договір № 15.71-40/08-СК, згідно з яким Банк надав Приватному підприємству «НМ» грошові кошти в сумі 2 424 650,00 грн строком користування до 22 січня 2011 року; 29 січня 2009 року - кредитний договір № 15.01-40/09-СК, згідно з яким Банк надав Приватному підприємству «НМ» грошові кошти в сумі 130 000,00 грн строком користування до 28 січня 2011 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами Банком укладено з ОСОБА_2 договір поруки № 15.71 -40/08-ДП01 від 23 липня 2008 року та договір поруки № 15.01-40/09-СК-ДП01 від 29 січня 2009 року; з ОСОБА_1 - договір поруки № 15.71-40/08-ДП02 від 23 липня 2008 року та договір поруки № 15.01-40/09-ДП02 від 29 січня 2009 року.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2010 року у справі № 2-7022/10/14 позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням Приватним підприємством «НМ» кредитного договору № 15.71-40/08-СК від 23 липня 2008 року та кредитного договору № 15.01-40/09-СК від 29 січня 2009 року, в сумі 2 664 475,98 грн, а також державне мито за подання позовної заяви в сумі 1700,00 грн та сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн. Судове рішення набрало законної сили 09 грудня 2010 року (а.с. 10-13 том 2).
На виконання вказаного судового рішення 03 лютого 2011 року видано виконавчий лист.
08 серпня 2011 року та 10 серпня 2011 року відкриті виконавчі провадження № 28098461 щодо ОСОБА_1 та № 28100448 щодо ОСОБА_2 на виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2010 року (а.с. 14, 19 том 2).
Постановою Господарського суду Харківської області від 22 травня 2012 року у справі № 5023/1890/12 боржника - Приватне підприємство «НМ» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру в порядку ст. 51 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і призначено ліквідатора.
У межах справи № 5023/1890/12 про банкрутство встановлено наступне.
До ліквідатора та суду з грошовими вимогами до боржника серед інших звернувся кредитор - ПАТ «ВТБ Банк». Ліквідатором складено реєстр вимог кредиторів, відповідно до якого вимоги кредитора ПАТ «ВТБ Банк» визнані в сумі 4 880 386,97 грн, та включені до 1 черги задоволення. 
Згідно з довідкою КП Харківське МБТІ від 30 січня 2013 року за банкрутом зареєстровано право власності на нежитлові будівлі літ. А-3 площею 1305,9 кв м, літ. Б-2 площею 1473,6 кв м, літ. В-1 площею 47,6 кв м, Г-1 площею 82,5 кв м, літ.Д-1 площею 18,0 кв м, літ.Е-1 площею 145,3 кв м - на підставі договору купівлі - продажу /р № 932/ 20.04.2001 / ПН ХМНО Тимофеева О.В.; нежитлові будівлі літ.И-1 площею 432,0 кв м., літ. К-1 площею 11,4 кв м., літ. 3-1 площею 19,7 кв м, літ. Ж-2 площею 528,4 кв м - на підставі договору купівлі - продажу / 10.03.2003/б/н. 
Вказане майно знаходилось в іпотеці у ПАТ «ВТБ Банк» на підставі договору іпотеки №15.71-40/08-ДІ01, посвідченого 23 серпня 2008 року ПН ХМНО Машковою С.Л. за № 2451, укладеного в забезпечення належного виконання Приватного підприємства «НМ» зобов`язань за кредитним договором № 15.71-40/08-СК від 23 липня 2008 року на суму 2 424 650,00 грн та за кредитним договором № 15.01-40/09-СК від 29 січня 2009 року на суму 130 000,00 грн.
У межах ліквідаційної процедури ліквідатором реалізовано майно банкрута на загальну суму 2 046 624,11 грн, з яких 2 040 704,11 грн - це кошти, отримані за рахунок продажу майна, яке було предметом застави.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11 липня 2013 року у справі № 5023/1890/12 встановлено порядок використання коштів, отриманих від продажу майна банкрута у розмірі 2 046 624,11 грн, зокрема, 1 832 553,70 грн – часткове задоволення вимог заставодержателя ПАТ «ВТБ Банк».
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15 липня 2013 року у справі № 5023/1890/12, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 серпня 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 28 січня 2014 року, було затверджено ліквідаційний звіт та ліквідаційний баланс Приватного підприємства «НМ», затверджено реєстр з непогашеною кредиторською заборгованістю в загальній сумі 4 304 234,80 грн перед наступними кредиторами: ПАТ «ВТБ Банк» в сумі 3 047 833,27 грн; західна МДПІ м. Харкова в сумі 678 517,90 грн; ТОВ «Белтім» в сумі 243 933,16 грн; УПФУ в Жовтневому районі м. Харкова в сумі 6 637,00 грн; ТОВ «Укрполімір» в сумі 327 313,47 грн та визнано вимоги кредиторів, що не задоволені, у зв`язку з недостатністю активів боржника (Приватного підприємства «НМ»), в тому числі вимоги ПАТ «ВТБ Банк» - погашеними, а Приватного підприємства «НМ» - ліквідовано, зобов`язано державного реєстратора внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи (а.с. 25-56 том 2).
Запис про припинення Приватного підприємства «НМ» внесено до ЄДРПОУ 22 липня 2013 року.
З повідомлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Стрюкової І. від 12 січня 2022 року № 1729/1-2, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що право вимоги за кредитними договорами № 15.17-40/08-СК від 23 липня 2008 року та № 15.01-40/09-СК від 29 січня 2009 року, укладеними з позичальником Приватним підприємством «НМ», було відступлене на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» за договором про відступлення права вимоги № 21МБ від 18 листопада 2015 року, укладеним між АТ «ВТБ Банк» та новим кредитором. Аналогічні відомості надані у повідомленні в.о. директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Оленчик А. від 13 жовтня 2023 року № 57-036-12223/23 (а.с. 42, 43 том 5).
16 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виконавчий лист у виконавчому провадженні № 28100448 щодо ОСОБА_2 було повернуто стягувачеві на підставі п. 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавче провадження завершено (а.с. 24 том 2).
Виконавче провадження № 28098461 щодо ОСОБА_1 дотепер перебуває на виконанні, що підтверджується даними з АСВП (а.с. 84-90 том 2).
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) суд зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.
Крім того, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система договірної держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
В частинах 1, 3 статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Відповідно до вимог частин 1 - 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.
Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-3558/2010 та від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.
Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявні обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.
Матеріально-правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
У справі, що переглядається, заявники як на матеріально-правову підставу для задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилались на те, що відповідно до ухвали Господарського суду Харківської області від 15 липня 2013 року у справі № 5023/1890/12, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21 серпня 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 28 січня 2014 року, вимоги кредитора ПАТ «ВТБ Банк» частково задоволені, а в іншій частині вважаються погашеними, тобто встановлено факт припинення зобов`язання за кредитними договорами, внаслідок чого кредитор не може вимагати погашення заборгованості за таким зобов`язанням у них як поручителів.
Дійсно, обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав.
Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Згідно з частиною 1 статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 609 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Відповідно до частин 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина 1 статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 статті 554 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.
Водночас, частиною 5 статті 559 ЦК України, якою було доповнено вказану статтю на підставі Закону України № 2478-VIII від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», передбачено, що ліквідація боржника - юридичної особи не припиняє поруку, якщо до дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення боржника - юридичної особи кредитор звернувся до суду з позовом до поручителя у зв`язку з порушенням таким боржником зобов`язання.
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2478-VIII від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» передбачено, що цей Закон (а відтак і норма частини 5 статті 559 ЦК України) застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.
До того ж, і в період до набрання чинності частиною 5 статті 559 ЦК України суди мали усталену позицію щодо відсутності підстав припинення поруки у зв`язку з ліквідацією боржника за основним зобов`язанням, за умови, що кредитор до моменту такої ліквідації вжив заходи із судового урегулювання спору з майновими та фінансовими поручителями боржника.
Зазначена позиція була викладена ще у постановах Верховного Суду України у справах № 6-172цс15 від 25 листопада 2015 року та № 6-2013цс16 від 29 березня 2017 року. 
Тобто, припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи-боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи-боржника.
При укладенні договору поруки поручитель приймає на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником, у тому числі й ті, що виникають унаслідок припинення боржника з його подальшим виключенням із реєстру. Оскільки покладення на особу, яка забезпечує виконання зобов`язання, цих ризиків відбулося за договором, укладеним поручителем з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка забезпечує виконання зобов`язання, і після припинення боржника (юридичної особи). Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка забезпечує виконання зобов`язання, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути окремо урегульовано в договорі між нею і кредитором.
Факт ліквідації боржника за основним зобов`язанням з унесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за основним зобов`язанням не є підставою для припинення поруки, якщо кредитор за основним зобов`язанням до внесення запису до відповідного реєстру про припинення боржника (юридичної особи) реалізував своє право на стягнення заборгованості з поручителя, пред`явивши до нього позов.
Таким чином, оскільки ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитними договорами до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , реалізувавши своє право на стягнення заборгованості з поручителів, та за результатами розгляду справи ухвалено судове рішення про стягнення цієї заборгованості з поручителів, ще до ліквідації боржника ПП «НМ», ліквідація останнього не свідчить про припинення зобов`язання поручителів, оскільки моментом реалізації кредитором права на захист порушеного права є звернення до суду із позовом до проведення ліквідації боржника.
Подібні висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 910/2815/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 750/2697/14, від 23 травня 2018 року у справі № 756/15191/14-ц.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо відсутності у них як поручителів обов`язку з виконання зобов`язання у зв`язку з його припиненням на підставі положень статті 559 ЦК України, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Згідно із частиною 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Тобто, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.
У справі, що переглядається, право ПАТ «ВТБ Банк» як кредитора на задоволення своїх майнових вимог за рахунок поручителів та відповідний обов`язок поручителів виникли не лише з договорів поруки, а і з заочного рішення суду від 29 листопада 2010 року про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили до припинення боржника за кредитним договором як юридичної особи.
Як на момент припинення боржника Приватного підприємства «НМ» (2013 рік), так і після набрання чинності частиною 5 статті 559 ЦК України, суди застосовували єдиний підхід до вирішення такої категорії справ, а саме: припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи боржника.
Разом з тим, за своїм змістом частина 2 статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю, так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року № 2-4671/11.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були поручителями за кредитними договорами № 15.71-40/08-СК від 23 липня 2008 року та № 15.01-40/09-СК від 29 січня 2009 року, укладеними між ПАТ «ВТБ Банк» та Приватним підприємством «НМ». Також у забезпечення належного виконання Приватним підприємством «НМ» зобов`язань за кредитними договорами №15.71-40/08-СК від 23 липня 2008 року та №15.01-40/09-СК від 29 січня 2009 року в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк» були передані нежитлові приміщення на підставі договору іпотеки №15.71-40/08-ДІ01, посвідченого 23 серпня 2008 року ПН ХМНО Машковою С.Л. за №245. Зазначене заставлене майно реалізовано у межах процедури банкрутства Приватного підприємства «НМ», та від його продажу отримано кошти в розмірі 2 040 704,11 грн, за рахунок яких частково задоволені вимоги заставодержателя ПАТ «ВТБ Банк» на суму 1 832 553,70 грн. Вказані обставини підтверджуються судовими рішеннями у справі № 5023/1890/12 про банкрутство Приватного підприємства «НМ» (а.с. 25-56 том 2).
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла до 19 січня 2013 року) майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.
Таким чином, зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з погашення заборгованості за кредитними договорами були частково виконані, а саме, сума боргу у розмірі 1 832 553,70 грн була сплачена стягувачу ПАТ «ВТБ Банк» позичальником Приватним підприємством «НМ» в результаті проведення ліквідаційної процедури останнього та припинення юридичної особи відповідно до ухвали Господарського суду Харківської області від 15 липня 2013 року, яка набрала законної сили 21 серпня 2013 року.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , не врахував тих обставин, що обов`язок виконання зобов`язання за кредитними договорами у позичальника і поручителя є солідарним, а відтак такий обов`язок частково виконав сам позичальник у 2013 році.
З огляду на такі обставини, колегія суддів вважає, що оскільки за результатами ліквідаційної процедури ПП «НМ» відповідно до ухвали Господарського суду Харківської області від 15 липня 2013 року за рахунок реалізованого заставленого у забезпечення виконання за кредитними договорами № 15.71-40/08-СК та № 15.01-40/09-СК майна банкрута Приватного підприємства «НМ» було частково задоволено вимоги заставодержателя ПАТ «ВТБ Банк» на суму 1 832 553,70 грн, тому виконавчий лист, виданий Київським районним судом м. Харкова 03 лютого 2011 року № 2-7022/10/14 про стягнення солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 2 666 295,98 грн заборгованості за тими ж кредитними договорами, в частині суми боргу 1 832 553,70 грн слід визнати таким, що не підлягає виконанню.
Посилання суду першої інстанції на передачу банком права вимоги за кредитними договорами іншій юридичній особі як на підставу для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 колегія суддів вважає помилковим, оскільки зміна стягувача не спростовує наявності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню частково.
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Ураховуючи, що при вирішенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення їх заяви.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ботман П.Д., Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, по цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Харківська регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості – задовольнити частково.
Визнати виконавчий лист № 2-7022/10/14, виданий 03 лютого 2011 року Київським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 2 666 295,98 грн таким, що не підлягає виконанню в частині суми погашеного боргу в розмірі 1 832 553 (один мільйон вісімсот тридцять дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три) грн 70 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року

Головуючий                                                         Ю.М. Мальований 

Судді                                                                 Н.П. Пилипчук 

В.Б. Яцина