ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4097/25 Справа № 208/9266/23  	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,
суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Кам`янська міська рада,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Кам`янською окружною прокуратурою Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2024року, головуючий у суді першої інстанції Похваліта С.М., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У жовтні 2023року  ОСОБА_1  подав в суд позов проти Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради та Кам`янської міської ради з вимогою про визнанням за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для реєстрації його місця проживання за даною адресою.
Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що він товаришував та був однокласником і другом дитинства ОСОБА_2 , 1969року народження, з яким підтримував дружні відносини майже усе життя. Мати ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , 1938року народження, також приязно відносилася до нього, він часто бував в дитинстві у них вдома і до нього вона ставилася як до сина.
Після фінансової кризи 2008року він втратив роботу, посварився із дружиною і був змушений виїхати із квартири, у якій був зареєстрований. Зніматися із реєстраційного обліку він не став, оскільки без реєстрації місця проживання неможливо було влаштуватися на пристойну роботу.
У зв`язку із тяжкими життєвими обставинами, не маючи власного житла, приблизно весною 2009року він звернувся за допомогою до друга дитинства – ОСОБА_2 , який погодився надати йому житло на період коли він стане на ноги, знайде роботу та зможе підшукати собі житло. Проте, він так і не зміг повноцінно відновитися після життєвих випробувань і залишився мешкати разом із другом та його одинокою матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно актів про проживання без реєстрації він проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з березня 2009року і по теперішній час разом із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і потім з її сином – ОСОБА_2 по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_2 і по теперішній час.
Після смерті ОСОБА_2 він продовжив проживати в даній квартирі та сплачувати комунальні послуги, що підтверджується довідкою про відсутність заборгованості зі сплати комунальних послуг.
Позивач зазначав, що намагався зареєструвати своє право користування квартирою для чого звертався до Департаменту комунальної власності міської ради та ЦНАПу, однак йому було відмовлено.
Позивач вважав, що оскільки він вселився із дозволу наймача та членів його сім`ї, тривалий час проживав у спірній квартирі фактично однією сім`єю з покійними ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ніс витрати на утримання майна, то він набув право користування даною квартирою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2024року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для його реєстрації за даною адресою.
Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що позивач вселився до спірної квартири, фактично проживає у вказаній квартирі з березня 2009року, продовжує проживати в цьому житловому приміщенні, не забезпечений іншим житлом на праві власності, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є його житлом, у зв`язку з чим сукупність зазначених обставин є підставою для задоволення позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
07 лютого 2025року Кам`янська окружна прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2024року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів та їх достовірність для задоволення позовних вимог.
Також стверджував, що матеріали справи не містять належних та достовірних доказів постійного проживання позивача з 2009року у спірній квартирі. Крім того, надані представником позивача пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були прийняті до уваги судом при ухваленні рішення, мають суттєві та визначальні відмінності від свідчень, які надали ці свідки особисто слідчому в рамках кримінального провадження № 12020040160001578.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025року витребувано з Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу, та 19 березня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2024року.
07 квітня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 10?? год 13 травня 2025року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.
10 квітня 2025року до Дніпровського апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 , в якій він просив розглядати справу за його відсутності, підтримав раніше поданий ним відзив на апеляційну скаргу.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Як вбачається з витягу № 2023/003121948 з реєстру територіальної громади від 20 квітня 2023року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 12 квітня 2005року по 20 квітня 2023року /а.с.10/.
З акту № 119 проживання без реєстрації від 13 квітня 2023року, наданого Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно мешкав за цією адресою фактично без реєстрації з 2009року разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 мешкав без реєстрації з березня 2009року та мешкає по теперішній час. Про що свідчать та підписують сусіди: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /а.с.11/.
З акту № 439 проживання без реєстрації від 11 жовтня 2023року, наданого Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно мешкає фактично без реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з 2009року разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по теперішній час. Про що свідчать та підписують сусіди: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /а.с.12/.
Згідно довідки № 001226256 від 20 квітня 2023року, виданої ТОВ «Абонент XXI», за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованих осіб немає. Уповноваженим квартиронаймачем/власником була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.14/.
В матеріалах справи містяться особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_3 , та технічний паспорт, виготовлений 16 серпня 2022року, на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 /а.с.13, 15-16/.
Згідно інформації № 349869384 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 жовтня 2023року за адресою: АДРЕСА_2 , відомості відсутні /а.с.17/.
Згідно довідки № 1/129 від 25 січня 2024року, виданої Комунальним підприємством «Кам`янського районного бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підприємстві не зареєстровано /а.с.41/.
У своїх поясненнях свідок ОСОБА_4 підтвердила факт того, що приблизно у 2009-2010 роках у квартирі АДРЕСА_1 почав мешкати ОСОБА_1 разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Зазначала, що бачила ОСОБА_1 майже кожен день, як він заходив чи виходив із під`їзду вищезазначеного будинку; бачила як вони разом відзначали свята та ремонтували квартиру. Коли померла ОСОБА_10 , то всі клопоти по її похованню взяв на себе ОСОБА_11 , який також поховав і ОСОБА_9 , жодних родичів у них не було. Після смерті ОСОБА_9 , ОСОБА_1 продовжив мешкати у даній квартирі /а.с.28/.
У своїх поясненнях свідок ОСОБА_5 підтвердив факт того, що ОСОБА_1 мешкає у квартирі АДРЕСА_1 приблизно з 2010року. Зазначив, що він є сусідом ОСОБА_12 . Також зазначив, що у вищезазначеній квартирі раніше мешкали ОСОБА_3 та її син – ОСОБА_13 , однак вони вже померли. ОСОБА_1 став мешкати у квартирі з дозволу ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , які часто хворіли і жили дуже бідно. ОСОБА_15 купував продукти, одяг та ліки ОСОБА_16 та ОСОБА_9 . Зазначав, що постійно бачив ОСОБА_15 , як він виходив або заходив у квартиру. За цей період ОСОБА_11 зробив ремонт у квартирі та встановив металопластикові вікна. Коли померла ОСОБА_10 , він її поховав, також поховав і ОСОБА_9 . Після їх смерті ОСОБА_1 продовжив мешкати у даній квартирі, так як стверджував, що іншого житла у нього не має /а.с.32/.
Відповідно до інформації та матеріалів щодо досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020040160001578 за ч.1 ст. 115 КК України за фактом смерті ОСОБА_2 , вбачається, що 14 грудня 2020року слідчим ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_2 , проведено огляд трупу ОСОБА_2 за участю спеціаліста судово-медичного експерта Беркута Р.В. та у присутності понятих ОСОБА_5 та ОСОБА_18 за результатом якого встановлено, що труп ОСОБА_2 в муміфікованому стані знаходиться у кімнаті на дивані головою та тулубом до гори /а.с.68-69/.
Відповідно до висновку судово-медичного експерта Кам`янського відділення СМЕ КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» Кирєєнка Д.А. № 1505-Е від 14 грудня 2020року, на питання щодо приблизної години смерті надано відповідь, що смерть ОСОБА_2 настала близько 9-10 місяців до розтину /а.с.175-176/.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 1505 дата смерті ОСОБА_2 зазначена ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.174/.
З вказаного вбачається що труп ОСОБА_2 пролежав в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , близько 9-10 місяців.
Заявником у кримінальному провадженні № 12020040160001578 за фактом смерті ОСОБА_2 є його тітка ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , яка у своєму повідомленні на лінію 102 повідомила про те, що останній раз зв`язувалась по телефону з племінником ОСОБА_2 у листопаді 2019року, після того племінник не відповідає на телефонні дзвінки та не відповідає на листи, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судових рішень, які оскаржені, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішень, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Суду першої інстанції виснував, що позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, вважав наданих доказів достатньо для вирішення спору та задоволення позовних вимог.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити так як судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави
Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Системне тлумачення норм частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність такого органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює (доповнює) в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2019року у справі № 903/129/18, від 09 жовтня 2024року у справі № 931/322/23.
Виходячи зі змісту наведених норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Тож, у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд – перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідачів Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради та Кам`янської міської ради надав до суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує відносно обставин, викладених у позовній заяві та просить розгляд справи проводити без його участі, відзив на позовну заяву в матеріалах справи відсутній /а.с.44/.
Водночас, незважаючи на те, що Кам`янська міська рада була обізнана про розгляд вказаної позовної заяви, заходи щодо оскарження рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 лютого 2024року у справі № 208/9266/23 у строк, передбачений законодавством, Кам`янською міською радою та її виконавчими органами не вжито, що підтверджується листом Кам`янської міської ради від 24 січня 2025року № 04-07/112 /а.с.131/.
Прокурор попередньо до звернення до суду з даною апеляційною скаргою звернувся до Кам`янської міської ради (вих. № 56-256 вих-22 від 14 січня 2025року) із запитом в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», в якому повідомлено про встановлені факти смерті ОСОБА_2 та невідповідність обставин зазначених у позові ОСОБА_1 фактичним обставинам /а.с.129/.
На запит прокурора Департаментом комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно листом № 04-07/112 від 24 січня 2025року повідомлено, про те що право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровано на підставі рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 14 вересня 1990року № 289 «Про оформлення права власності на державний житловий фонд» про що Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення та записано в реєстрову книгу за № 7-1304 /а.с.131/.
Департаментом зазначено що ОСОБА_1 звертався з питанням оформлення приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та розпорядженням органу приватизації від 06 вересня 2024року № 5/262-р квартиру приватизовано.
Виходячи з вищевикладеного, Кам`янська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, який має визначений законом обов`язок володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися комунальною власністю в інтересах територіальної громади виключно відповідно до закону, не забезпечила ефективного захисту інтересів територіальної громади міста у справі № 208/9266/23 і свідчать у своїй сукупності про бездіяльність органу державної влади, на який законом покладено обов`язок представлення інтересів держави у відповідних правовідносинах, що становить собою суб`єктивну складову підстави участі прокурора в цивільному судочинстві.
Щодо визнання права на користування житловим приміщенням
Статтею 9 ЖК України встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду чи в будинках житлово-будівельних кооперативів.
У відповідності до статті 58 ЖК України єдиною підставою для вселення у надане виконавчим комітетом на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку, державного або громадського фонду, жиле приміщення є ордер, виданий на ім`я громадянина.
Згідно статті 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
На підставі статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Наймач, відповідно до статті 65 ЖК України, вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2023року у справі № 523/1756/20 виснував, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022року у справі № 289/847/21.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не доведено, що він є членом сім`ї ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 .
Крім того, встановлений порядок вселення осіб в житлове приміщення на умовах житлового найму позивачем не дотримано, зокрема, не отримано письмову згоду на це всіх членів сім`ї наймача, не зареєстровано своє місце проживання в даному жилому приміщенні, зазначене приміщення не було постійним місцем проживання цієї особи, ведення з наймачем спільного господарства (сплата комунальних послуг, купівля предметів побуту тощо) позивачем також не доведено.
Статтею 817 ЦК України передбачено можливості вселення у житло за взаємною згодою наймача та інших осіб які проживають разом з ними та за згодою наймодавця тобто в даному випадку повинна бути згода уповноваженого органу на дозвіл щодо вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру.
Проте матеріали справи не містять доказів надання дозволу з боку Кам`янської міської ради її уповноважених органів або КП КМР «Добробут», який укладає договори житлового найму комунального житла, на вселення ОСОБА_1 у квартиру разом з ОСОБА_2 .
Водночас, судом першої інстанції не надано оцінки вказаним фактам та не вірно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, визнавши вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру доведеним та законним.
Так, суд першої інстанції, встановлюючи користувачів спірного нерухомого майна, безпідставно послався на те, що ОСОБА_1 набув на нього право користування як особа, яка спільно проживала з ОСОБА_2 , який був наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки належні та допустимі докази, які б свідчили про вказаний факт, відсутні в матеріалах цивільної справи.
Відповідно до частини другої статті 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
За частиною другою статті 166 ЖК Української РСР у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов`язки за договором найму здійснюють члени його сім`ї.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що судом для визнання права користування в порядку частини другої статті 824 ЦК України обов`язково необхідно встановити факт постійного проживання особи з наймачем.
Одночасно, матеріали справи не містять належних та достовірних доказів постійного проживання ОСОБА_1 з 2009року за адресою: АДРЕСА_2 .
На підтвердження дійсності свого проживання з березня 2009року за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 долучені письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 22 січня 2024року, відповідно до яких ОСОБА_1 перебував у дружніх відносинах з ОСОБА_2 та спільно проживав з ним та його матір`ю з 2009року за вказаною адресою. Вказані пояснення викладені у простій письмовій формі та долучені до матеріалів справи представником позивача – адвокатом Донцем В.В.
Відповідно до змісту зазначених пояснень, адвокатом Донцем В.В. не було попереджено свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та відмову від давання показань.
Відповідно до частини першої статті 69 ЦПК України, свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.
Згідно з частиною першою статті 90 ЦПК України, показання свідка – це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Порядок подання письмових показань свідків цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено.
Зокрема, статтями 90-93 ЦПК України встановлений спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.
Відповідно до частин другої, третьої статті 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. 
У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.
Надання пояснень свідків, шляхом їх показань отриманих безпосередньо представником позивача, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи.
Порядок допиту свідків визначений статтею 230 ЦПК України, відповідно до положень якої, суд зобов`язаний особисто допитувати кожного свідка та безпосередньо сприймати показання.
Всупереч вимогам цивільного процесуального закону, суд першої інстанції долучив до матеріалів справи та обґрунтував свої висновки показаннями свідків, яких суд особисто не допитав, особу осіб свідків не встановив, що свідчить про те, що ці докази одержані з порушенням порядку, встановленому законом, тобто є не допустимими в розумінні статті 78 ЦПК України.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019року у справі № 342/180/17.
Апеляційний суд звертає увагу, що з матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020040160001578 за ч.1 ст. 115 КК України за фактом смерті ОСОБА_2 вбачається, що в ході проведення досудового розслідування 15 грудня 2020року допитувались свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , свідчення яких викладені у простій письмовій формі, без посвідчення особи, покладені судом першої інстанції в основу доказування під час винесення оскаржуваного рішення.
Так за змістом свідчення зазначених свідків, надані особисто слідчому, та долучені судом першої інстанції за клопотанням представника позивача, мають суттєві та визначальні відмінності.
З протоколу допиту свідка ОСОБА_4 від 15 грудня 2020року вбачається, що остання повідомила свідчому, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_6 , в неї є сусід, який мешкає в 11 квартирі – ОСОБА_2 . Близько року тому вона виявила відсутність сусіда ОСОБА_2 та бачила, що у нього постійно горить світло у квартирі, так як мешкає на першому поверсі по одній стороні з квартирою ОСОБА_9 , не чула вже тривалий час шуму води, на телефон він не відповідав, а останній час зовсім був вимкнений. Охарактеризувала сусіда як тихого та спокійного, який ні з ким не конфліктував. Двері ніколи нікому з сусідів не відчиняв. Інколи їздив у зону АТО, коли приїжджав любив випити. Чужі та підозрілі особи до ОСОБА_9 не ходили /а.с.173/.
З протоколу допиту свідка ОСОБА_5 від 15 грудня 2020року вбачається, що останній повідомив про те, що він проживає за адресою: АДРЕСА_7 , в нього є сусід з квартири АДРЕСА_8 , якого він бачив останній раз близько року назад його ім`я ОСОБА_20 . Останній час у під`їзді він почав чути трупний запах, який йшов з квартири АДРЕСА_8 , у якій вже тривалий час ніхто не з`являвся. Після чого ОСОБА_5 відчинив двері, зайшов у середину та побачив, що у дальній кімнаті на дивані лежить труп ОСОБА_21 , який вже повністю почорнів. За останній час ніяких порушень громадського порядку не було. Сусід ні з ким не конфліктував у весь свій вільний час зловживав спиртними напоями. З родичів у ОСОБА_2 була тільки мати, яка померла у 2011році. Також вказаний свідок залучався працівниками поліції для проведення огляду трупу, який проведено 14 грудня 2020року в якості понятого /а.с.172/.
Вищевикладені обставини в сукупності повністю спростовують доводи ОСОБА_1 , які останній навів у своїй позовній заяві про визнання права користування житловим приміщенням щодо постійного проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Зокрема, обставини смерті та виявлення трупу ОСОБА_2 свідчать про те, що до квартири, в якій мешкала вказана особа, ніхто не заходив, та, тим більше, не проживав протягом принаймні 9-10 місяців після його смерті, що призвело до муміфікації його трупа. Відповідно докази, надані представником ОСОБА_1 – адвокатом Донцем В.В. на підтвердження спільного безперервного проживання з ОСОБА_2 до часу його смерті та після неї, не відповідають дійсності.
Також недостовірним доказом у розумінні статті 79 ЦПК України є акти КП КМР «Добробут» про проживання без реєстрації № 119 від 13 квітня 2023року та № 439 від 11 жовтня 2023року, які підписані мешканцями будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та працівниками КП КМР «Добробут» ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які об`єктивно та поза розумним сумнівом володіти інформацією з приводу мешканців спірної квартири з 2009року не могли з огляду на обставини, зазначені вище.
Встановлені у справі обставин свідчать про те, що ОСОБА_2 на час своєї смерті проживав у квартирі АДРЕСА_1 самітником, що призвело до того, що його труп було виявлено лише через 9-10 місяців після смерті у муміфікованому стані, ОСОБА_24 не мав жодного стосунку до померлого та його житла, за його життя, поховання його не здійснював.
На протязі всього часу нібито проживання в спірній квартирі ОСОБА_24 володів на праві власності іншими житловими приміщеннями та мав стабільний дохід.
Крім того, як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що в період з 2009року по день виявлення смерті ОСОБА_2 . 14 грудня 2020року ОСОБА_1 на праві власності належало наступне нерухоме майно:
- на праві спільної часткової власності 21/50 житлового будинку, який складається з житлового будинку А-1 загальною площею 46,5 кв.м, житловою площею 28,3 кв.м, житлового будинку Б-1 загальною площею 55 кв.м, житловою площею 21,4 кв.м, сараю В-1, сараю Д-1, вбиральні Ж-1, огорожі №1, водопроводу №2, зливної ями №5, прибудови а-1, тамбура а-1, підвалу під а-1 п/д, прибудови б-1, тамбуру б-1, підвалу під б-1 п/д, підвалу під б-1 п/д, козирка, ворота № 3 за адресою: АДРЕСА_9 , на підставі договору дарування, серія та номер 1615, виданий 13 жовтня 2014року;
- на праві спільної часткової власності нерухоме майно у вигляді квартири окрім цього, 13 жовтня 2014року на підставі договору дарування отримав право власності на 21/50 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;
- на праві власності житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_10 , на підставі договору дарування від 05 червня 2020року /а.с.159-162/.
Отже, ОСОБА_1 протягом часу, який він заявляє про давність користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , був зареєстрований за іншою адресою та мав на праві власності інші житлові об`єкти нерухомого майна.
Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження за фактом звернення ОСОБА_1 до органів національної поліції за фактом вчинення крадіжки в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка відбулась в ніч з 26 червня 2022року на 27 червня 2022року (№ 12022041160000448 за ч.4 ст. 185 КК України) ОСОБА_1 надав органам поліції ордер № 100 на ім`я ОСОБА_25 /а.с.184/.
Також, з протоколу допиту у якості свідка ОСОБА_1 від 05 липня 2022року вбачається, що останній зазначив слідчому, що він мешкає та зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_3 . Щодо свого перебування у спірній квартирі ОСОБА_1 пояснив слідчому, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться у нього в користуванні, при цьому документів які б посвідчували вказаний факт не надав, пояснивши що ця квартира господарів не має /а.с.185-186/.
З метою підтвердження права користування ОСОБА_1 надав ордер № 100, зазначивши, що особа, зазначена в ордері давно померла, як племінник, що мешкав в цій квартирі після її смерті. В даній квартирі ОСОБА_1 , з його слів, здійснює ремонт для заселення переселенців, для цього наняв робочих та передав їм ключі. На цей момент у квартирі перебували речі робітників.
Вказані пояснення надані ОСОБА_1 слідчому 05 липня 2022року також доводять факт того, що ОСОБА_1 станом на 2022рік безпідставно заволодів комунальним майном, але в цьому житлі не проживав, оскільки весь час проживав за іншою адресою: АДРЕСА_3 , та мав на вказане житло право власності.
Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію смерті № 00048647320, підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.117/.
За інформацією Кам`янського районного відділення ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 08 січня 2025року № 3 лікарське свідоцтво про смерть та труп ОСОБА_2 були видані для поховання 16 грудня 2020року ОСОБА_26 /а.с.81 зворот/.
Зі змісту листа Департаменту житлово-комунального господарства та будівництва Кам`янської міської ради від 07 січня 2025року № 10-1/03-25вих, встановлено, що ОСОБА_2 похований ОСОБА_26 16 грудня 2020року на кладовищі м. Кам`янського по вул. Весняна: ділянка НОМЕР_2 , ряд НОМЕР_3 , місце НОМЕР_4 /а.с.83/.
В матеріалах справи також містяться акти КП КМР «Добробут» про проживання без реєстрації № 119 від 13 квітня 2023року та № 439 від 11 жовтня 2023року, які підписані мешканцями будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
З вказаних актів вбачається, що нібито ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , з березня 2009року по теперішній час.
Однак з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_6 набуто право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_11 , лише 24 червня 2021року, що свідчить про те, що він не може свідчити про проживання будь-якої особи за цією адресою до 2021року, оскільки з об`єктивних причин не може бути про це обізнаний.
Крім того, працівники КП КМР «Добробут» ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , підписи яких містяться у актах про проживання без реєстрації № 119 від 13 квітня 2023року та № 439 від 11 жовтня 2023року, не є особами, які могли достовірно встановити факт проживання ОСОБА_1 без реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 2009року, оскільки вказані особи прийняті на роботу до КП КМР «Добробут» ОСОБА_22 – 29 січня 2021року на посаду техніка по роботі з громадянами (наказ (розпорядження) № 29-к від 28 січня 2021року) ОСОБА_23 – 29 січня 2021року на посаду техніка по роботі з громадянами (наказ (розпорядження) № 30-к).
Тож, об`єктивно та поза розумним сумнівом володіти інформацією з приводу мешканців спірної квартири з 2009року працівники КП КМР «Добробут» ОСОБА_22 та ОСОБА_23 не могли.
Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 за час свого користування спірною квартирою, як вважає позивач, понесено витрати на її утримання, сплати ним рахунків за житлово-комунальні послуги, тощо.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення статей 263, 264 ЦПК України не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів та їх достовірність для задоволення позовних вимог.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції в частині доводів що стали предметом апеляційного оскарження не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду здійсненні з недотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2024року та відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Кам`янської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про скасування рішення та відмову у задоволенні позовних вимог, з позивача  ОСОБА_1  на користь Дніпропетровської обласної прокуратури підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 288,32грн.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Кам`янської міської ради– задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 лютого 2024року – скасувати.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, Кам`янської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням– відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 288,32грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 травня 2025року.

Судді: