ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 619/3051/17 (4-с/619/21/24)
провадження № 61-11915св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтава Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романенко Максим Олегович,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 23 липня 2024 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Мальованого Ю. М., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби 
у м. Полтаві Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції (далі - державний виконавець) Романенка М. О.
 
Скарга мотивована тим, що 24 грудня 2021 року головний державний виконавець Дергачівського відділу Державної виконавчої служби (далі - Дергачівський ВДВС) Стадніченко Т. О. відновила виконавче провадження згідно з ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 
25 листопада 2021 року у справі № 619/3051/17. 15 листопада 2022 року вона отримала оригінал виконавчого листа № 619/3051/17 від 14 серпня 2018 року разом із заявою ОСОБА_1 від 10 листопада 2022 року про проведення виконавчих дій відповідно до статті 641 Закону України «Про виконавче провадження» у відновленому виконавчому провадженні, яка була зареєстрована 17 листопада 2022 року. Постановою головного державного виконавця Стадніченко Т. О. від 25 січня 2024 року визначено місце побачення стягувача з дитиною за адресою: провул. Стешенка, 6, м. Полтава . Державний виконавець Стадніченко Т. О. для перевірки виконання боржником рішення суду надала доручення від 23 лютого 2024 року, у якому зазначено: «1. Доручити Шевченківському відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції здійснити перевірку виконання боржником рішення суду у суботу 24 лютого 2024 року з 10:00 год до 18:00 год і неділю 25 лютого 2024 року з 10:00 год до 18:00 год у приміщенні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за адресою Полтавська обл., м. Полтава, провул. Стешенка, 6. Перевірити інформацію про наявність боржника під час перевірки виконання ним рішення суду за місцем побачення стягувача з дитиною, у суботу 24 лютого 2024 року з 10:00 год до 18:00 год 
і неділю 25 лютого 2024 року з 10:00 год до 18:00 год у приміщенні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за адресою: 
провул. Стешенка, 6, м. Полтава». 
 
Вказував, що державний виконавець Романенко М. О. розглянув доручення від 23 лютого 2024 року, надав відповідь від 29 лютого 2024 року, але не виконав доручення: не вчинив виконавчі дії 24 і 25 лютого 2024 року о 10:00 год всупереч нормам частин першої - п?ятої статті 641 Закону України «Про виконавче провадження», тобто допустив бездіяльність. Не виконуючи доручення, виконавець допустив самоправство, недбале ставлення до виконання службових обов`язків, перевищення владних повноважень під керівництвом та за участю начальника відділу Олесі Тарасенко, яка підписувала відповідь від 
29 лютого 2024 року, отже фактично допустила протиправну бездіяльність.
 
ОСОБА_1 просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Романенка М. О. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, яка полягає 
у невиконанні виконавчих дій, передбачених частинами першою - четвертою статті 641 Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, встановленому рішенням суду, згідно з дорученням від 23-24 лютого 2024 року о 10:00 год і 22 лютого 
2024 року о 10:00 год.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 29 квітня 
2024 року скаргу задоволено.
 
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Романенка М. О. 
у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, яка полягає у невиконанні виконавчих дій, передбачених частинами першою - четвертою статті 641 Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, встановленому рішенням суду, згідно 
з дорученням від 23-24 лютого 2024 року о 10:00 год і 22 лютого 2024 року 
о 10:00 год.
 
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що доказів про вживання державним виконавцем Романенком М. О. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 заходів, спрямованих на виконання рішення суду, 
у матеріалах справи немає, тому така бездіяльність є неправомірною.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2024 року апеляційну скаргу Шевченківського ВДВС у місті Полтаві Східного МУ МЮ задоволено.
 
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 29 квітня 
2024 року скасовано й ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що перевірка виконання рішення суду щодо встановлення побачення з дитиною не підлягає передорученню іншому відділу державної виконавчої служби; видане доручення на перевірку виконання боржником рішення суду іншому відділу ДВС не покладає на Шевченківський ВДВС у м. Полтаві обов`язку здійснювати заходи з виконання рішення суду, замість іншого відділу виконавчої служби.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
22 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 23 липня 2024 року й ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили дотримання державним виконавцем норм статті 641 Закону України «Про виконавче провадження» в частині перевірки виконання боржником судового рішення про визначення порядку його побачень з дитиною. Суди безпідставно вдалися до оцінки доручення державного виконавця, яке не було предметом оскарження. Вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини.
 
Доводи інших учасників справи
 
22 жовтня 2024 року Шевченківський ВДВС у місті Полтаві Східного МУ МЮ подав до Верховного Суду відзив, у якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити.
 
Відзив мотивований тим, що доручення є безпідставним і видане 
з перевищенням службових повноважень, а дії державного виконавця - такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дергачівського районного суду Харківської області.
 
07 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу та у письмових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенняз таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
На виконанні у Дергачівському ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ МЮ перебуває виконавчий лист № 619/3051/17 від 14 серпня 2018 року, виданий Дергачівським районним судом Харківської області, про усунення перешкоди ОСОБА_1 та визначення йому днів для участі у вихованні дитини та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
 
- кожного вівторка та четверга кожного тижня з 17:00 год до 19:00 год, без присутності матері;
 
- кожної суботи та неділі кожного другого і четвертого тижня місяця з 10:00 год до 18:00 год, без присутності матері;
 
- у день народження дитини, якщо 24 січня буде вихідним днем з 09:00 год до 
11:00 год в присутності матері ОСОБА_2 (бабусі ОСОБА_4 або дідуся ОСОБА_5 ) за адресою: АДРЕСА_2 , або в дитячому розважальному закладі чи паркові відпочинку у смт Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області або у м. Харкові; якщо 24 січня припадає на будній день з 08:00 год до 
08:30 год в присутності матері ОСОБА_2 (бабусі ОСОБА_4 або дідуся ОСОБА_5 ) за адресою: АДРЕСА_2 з урахуванням думки та стану здоров`я дитини.
 
28 жовтня 2021 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської виключено з виконавчого листа шостий абзац резолютивної частини рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року 
у справі № 619/3051/17, а саме: «у день народження дитини, якщо 24 січня буде вихідним днем з 09:00 год до 11:00 год в присутності матері ОСОБА_2 (бабусі ОСОБА_4 або дідуся ОСОБА_5 ) за адресою: 
АДРЕСА_2 , або в дитячому розважальному закладі чи парку відпочинку у смт Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області або у м. Харкові; якщо 24 січня припадає на будній день з 08:00 год до 08:30 год в присутності матері 
ОСОБА_2 (бабусі ОСОБА_4 або дідуся ОСОБА_5 ) за адресою: 
АДРЕСА_2 
з урахуванням думки та стану здоров`я дитини».
 
24 грудня 2021 року державний виконавець Стадніченко Т. О. винесла постанову про відновлення виконавчого провадження на підставі ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року про визнання неправомірною бездіяльності, щодо невідновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зобов`язано державного виконавця Дергачівського ВДВС відновити зазначене виконавче провадження.
 
15 листопада 2022 року Дергачівській ВДВС отримав оригінал виконавчого листа № 619/3051/17 від 14 серпня 2018 року разом із заявою ОСОБА_1 від 10 листопада 2022 року про проведення виконавчих дій відповідно до статті 641 Закону України «Про виконавче провадження» у відновленому виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
25 січня 2024 року державний виконавець виніс постанову про визначення місця побачення стягувача з дитиною в приміщенні Шевченківського ВДВС 
у м. Полтава СМУ МЮ за адресою: провул. Стешенка, 6, м. Полтава, яка направлена до відома сторонам виконавчого провадження.
 
23 лютого 2024 року на електронну адресу Шевченківського ВДВС 
у м. Полтаві СМУ МЮ надійшло доручення головного державного виконавця Стадніченко Т. О. про перевірку виконання боржником рішення суду, а саме забезпечення побачення з дитиною у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, 
а саме 24 лютого 2024 року з 10:00 год до 18:00 год у суботу та 25 лютого 
2024 року з 10:00 год до 18:00 год у неділю.
 
На вказане доручення Шевченківський ВДВС у місті Полтаві СМУ МЮ 27 лютого 2024 року надав відповідь про відсутність підстав для виконання доручення державного виконавця від 23 лютого 2024 року у зв`язку з тим, що зазначене доручення винесено всупереч нормам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень. 
 
Звертаючись зі скаргою, ОСОБА_1 наголошував, що Шевченківський ВДВС 
у м. Полтаві не виконує норм закону щодо вжиття виконавчих дій з виконання рішення суду на підставі доручення головного державного виконавця Стадніченко Т. О.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
 
Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
 
Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та 
в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права
чи свободи.
 
Спірні правовідносини стосуються виконання судового рішення про встановлення порядку побачень батька з малолітньою дитиною.
 
Варто враховувати, що виконання рішень про встановлення побачення 
з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами статті 641 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до частин першої та другої вказаної статті виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
 
Специфіка діяльності виконавця під час виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною полягає насамперед у тому, що виконавець може на власний розсуд визначати час та місце побачення з дитиною лише у тому випадку, якщо такі умови не визначив суд у рішенні, яке виконується виконавцем. У разі якщо час та місце побачень з дитиною визначені рішенням суду, яке виконується, виконання такого судового рішення має здійснюватися в порядку, визначеному рішенням. Протилежне свідчитиме про несвоєчасне і неповне вчинення виконавчих дій виконавцем під час виконання рішення суду (див. постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/11909/21 (провадження № 61-2624св22)).
 
Відповідно до пункту 12 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 
02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція), державний виконавець може вчиняти виконавчі дії на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, за погодженням з начальником органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, у разі якщо: стало відомо про зміну місця проживання чи місцезнаходження боржника; з`ясувалося, що майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, недостатньо для повного задоволення вимог стягувача та майно боржника виявлено на території іншого органу державної виконавчої служби; боржник та його майно перебувають на території різних адміністративно-територіальних одиниць.
 
Про проведення державним виконавцем виконавчих дій орган державної виконавчої служби зобов`язаний повідомити орган державної виконавчої служби, на території якого будуть проводиться виконавчі дії, до початку проведення таких дій.
 
У частині першій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
 
Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.
 
У частині п`ятій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
 
Пунктом 11 розділу ІІІ Інструкції визначено, що доручення виконавця 
є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом щодо проведення окремих виконавчих дій органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами. Перевірка інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи або здійснення опису та арешту майна на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця здійснюється органом державної виконавчої служби, компетенція якого поширюється на територію вчинення таких дій за дорученням державного виконавця.
 
Апеляційний суд виходив з того, що пунктом 11 розділу ІІІ Інструкції чітко встановлено випадки, коли державний виконавець має право направляти доручення до іншого відділу державної виконавчої служби, і перевірка виконання рішення суду про встановлення побачень батька з дитиною до таких випадків не відноситься. Виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення суду перебуває на виконанні саме Дергачівського ВДВС 
у Харківському районі Харківської області Східного МУ Міністерства юстиції, який відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції не мав покладати обов`язок щодо вжиття заходів, направлених на виконання рішення суду, іншому відділу виконавчої служби. 
 
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Полтаві щодо невиконання держаним виконавцем норм частин першої - четвертої статті 641 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що 
у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
 
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року 
у справі № 619/3051/17 (провадження № 61-15109св24).
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Харківського апеляційного суду від 23 липня 
2024 року- без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Щодо заявлених клопотань
 
05 січня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання, 
в якому просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Клопотання мотивоване тим, що є висновки Верховного Суду, які потребують скасування для унеможливлення їх подальшого застосування в інших подібних справах.
 
Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
 
Оскільки під час касаційного перегляду цієї справи колегія суддів не встановила підстав для відступу від висновків, зроблених у постановах Верховного Суду, наведених заявником у клопотанні, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1  про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 23 липня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська