ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2025 р. 	Справа № 440/2503/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 (суддя Довгопол М.В.; м. Полтава) по справі № 440/2503/24
за позовом   ОСОБА_1     
до  Військової частини НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) в якій просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за період з 01.06.2023 по 31.08.2023;
- зобов`язати військову частинну НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за період з 01.06.2023 по 31.08.2023 ;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 20100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні з 01.09.2023 по 07.11.2023;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 20100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні з 01.09.2023 по 07.11.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 03.06.2022 по 07.11.2023 позивач проходив військову службу по мобілізації у складі військової частини НОМЕР_1 , якою не виплачено позивачу додаткову винагороду в розмірі 100 000 грн щомісячно за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охороні здоров`я та у відпустці по стану здоров`я після отриманої тяжкої травми за період з 01.06.2023 по 31.08.2023. Також позивачем зазначено, що за період перебування у розпорядженні після визнання позивача обмежено придатним, відповідач, починаючи з 01.09.2023 по 07.11.2023, повинен був нараховувати та виплачувати щомісячно додаткову винагороду у розмірі 20100 грн, однак не здійснив такі дії. Бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, вчиненою всупереч вимогам чинного законодавства та такою, що порушує його законні права.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2024 заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду – задоволено, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом у справі № 440/2503/24, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/2503/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 листопада 23024 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1   додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за період з 01.06.2023 по 30.08.2023.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 20100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні з 31.08.2023 по 31.10.2023.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за період з 01.06.2023 по 30.08.2023.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 20100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні з 31.08.2023 по 31.10.2023.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 по справі № 440/2503/24  та ухвалити нове судове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду повністю.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував, що причиною не нарахування та невиплати позивачу за спірний період додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень була відсутність належно засвідчених документів, що надають підстави відповідачу для таких нарахувань та виплат, а саме, неподання до військової частини НОМЕР_1 оригіналів чи завірених копій виписок із лікарняних закладів, де проходив лікування позивач. Не було враховано і те, що позивач станом на 30 липня 2023 перебував у розпорядженні командира військової частини, звідки і вибув у відпустку за станом здоров`я на 30 календарних днів. За час перебування у розпорядженні командира військової частини військовослужбовцю виплачується додаткова винагорода у розмірі 20100 передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні, а не 100000, як визначено у судовому рішенні.
Крім того, відповідач зазначає, що при винесенні рішення судом не враховано і те, що для звернення до суду позивачем не дотримано строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, та вважає, що  позов ОСОБА_1 необхідно було залишити без розгляду за ухвалою суду першої інстанції відповідно до ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказує, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.11.2023 № 300 старшого солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 568-РС від 26.10.2023 на посаду старшого стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 військової частини НОМЕР_3 , визнано таким, що з 07.11.2023 справи та посаду здав і вибув до нового місця служби, з 07.11.2023 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. До суду позивач звернувся у березні 2024 (провадження у справі відкрито 05.03.2024). Рапорт, що подавався позивачем 02 грудня 2023 до відповідача не є підставою для автоматичного поновлення строку звернення до суду із позовом.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту доводів апеляційної скарги встановлено, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, тому оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03.06.2022 по 07.11.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується відомостями військового квитка серії НОМЕР_4 /а.с. 9 – 14/ та іншими матеріалами справи.
07.11.2022 ОСОБА_1 в ході виконання службових обов`язків по захисту Батьківщини в районі населеного пункту Курдюмівка Бахмутського району Донецької області під час артилерійського обстрілу збройними силами російської федерації отримав поранення та вибухову травму, про що складено довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 20.12.2022 № 2875 /а.с. 20/.
З 08.11.2022 по 01.03.2023 позивач безперервно перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується виписками з медичної карти стаціонарного хворого (перевідним епікризом) № 27691, 117, 10726, 106, 146 /а.с. 23 – 27/.
Довідкою ВЛК від 28.02.2023 № 215 за результатами медичного огляду позивача визначено, що поранення позивача відноситься до тяжких, пов`язане із захистом Батьківщини /а.с. 28/.
Відповідно до перевідного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 2913 ОСОБА_1 знаходився у стаціонарі з 02.03.2023 по 03.03.2023 та 03.03.2023 переведений у госпіталь КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи відділення відновного лікування м. Трускавець» /а.с. 29/.
З 03.03.2023 по 12.06.2023 та з 12.06.2023 по 28.07.2023 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи», що підтверджено виписками з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 92, № 10385 /а.с. 30, 31/.
Довідками ВЛК від 30.03.2023 № 2401, від 01.05.2023 № 2528, від 31.05.2023 № 2664, від 29.06.2023 № 2822 /а.с. 31 – 35/ за наслідками огляду позивача підтверджено віднесення травми позивача до тяжких та визначено рекомендації для продовження лікування.
Згідно з довідкою ВЛК від 27.07.2023 № 2949 встановлено, що позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів /а.с. 36/.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.07.2023 № 201 визнано таким, що вибув у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою старшого солдата ОСОБА_1 , що перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , в місто Полтава, строком на 30 діб з 01 серпня 2023 по 30 серпня 2023 року /а.с. 58/.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.08.2023 № 232 старшого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків за займаною посадою 30 серпня 2023 року /а.с. 58, зворотній бік/.
31.08.2023 за наслідками медичного огляду позивача ВЛК військової частини НОМЕР_5 складено довідку № 5401, якою визнано позивача обмежено придатним до військової служби, непридатним до служби у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах, придатним до служби в частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах /а.с. 37/.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.11.2023 № 300 старшого солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 568-РС від 26.10.2023 на посаду старшого стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 військової частини НОМЕР_3 , визнано таким, що з 07.11.2023 справи та посаду здав і вибув до нового місця служби, з 07.11.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення /а.с. 57/.
15.11.2023 позивачем складено рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , в якому викладено прохання провести перерахунок та виплатити належне грошове забезпечення включно з додатковою винагородою в розмірі 100 тис. грн за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК з 07.11.2022 по 31.08.2023 /а.с. 76 – 77/. Вказаний рапорт із доданими медичними документами надіслано відповідачу засобами поштового зв`язку та отримано останнім 02.12.2023 /а.с. 39 – 40/ та зареєстровано 03.12.2023.
Доказів надання відповіді на вказаний рапорт до суду сторонами не надано.
Із довідки військової частини НОМЕР_1 про доходи позивача від 10.03.2024 за № 1844/1026 судом встановлено, що позивачу додаткова винагорода у розмірі 100000 грн. була виплачена за час служби у військовій частині НОМЕР_1 по травень 2023 року включно, додаткова винагорода у розмірі 20100 грн виплачена за листопад 2023 року пропорційно часу військової служби.
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за період з 01.06.2023 по 31.08.2023 та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 20100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні з 01.09.2023 по 07.11.2022, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи рішення в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за період з 01.06.2023 по 30.08.2023 та бездіяльність щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 20100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні з 31.08.2023 по 31.10.2023.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII /надалі - Закон № 2011-XII/.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" /надалі - Постанова №704/ установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 /надалі - Порядок №260, у редакції, чинній на час спірних правовідносин/.
Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Отже, додаткова винагорода на період дії воєнного стану належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 3 розділу І Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє донині.
Також у зв`язку з військовою агресією росії проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, Президент України Указом від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголосив загальну мобілізацію упродовж 90 діб.
Згідно з пунктом 6 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 “Про загальну мобілізацію” Кабінету Міністрів України [доручено] забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.
На виконання названих указів Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року видав Постанову № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" /надалі – Постанова № 168, у редакції, чинній на час спірних правовідносин/.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Згідно з абзацами 5, 6 пункту 1 Постанови № 168 визначено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15 вересня 2023 р. № 1001, яка набрала чинності з дня її опублікування – 20.09.2023 та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року, внесено до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168, зокрема, абзац сьомий пункту 1-1 викладено в такій редакції: «Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.”.
Аналогічні положення передбачає також Порядок № 260.
Так, пунктом 11 розділу XXXIV Порядку № 260 встановлено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема:
у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини (пункт 12 розділу XXXIV Порядку № 260).
Військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки (пункт 13 розділу XXXIV Порядку № 260).
Також абзац двадцять дев`ятий пункту 2 розділу XXXIV Порядку № 260, який застосовується з 01 червня 2023 року, визначає, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
Аналіз викладених норм свідчить, що військовослужбовцям Збройних Сил, які, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 грн.
Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі, а після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
Як встановлено судом, згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 про доходи позивача від 10.03.2024 за № 1844/1026 позивачу додаткова винагорода у розмірі до 100000 грн була виплачена за час служби у військовій частині НОМЕР_1 по травень 2023 року включно, а додаткова винагорода у розмірі 20100 грн виплачена лише за листопад 2023 року пропорційно часу військової служби /а.с. 59, зворотній бік/.
Водночас судом встановлено, що 07.11.2022 ОСОБА_1 в ході виконання службових обов`язків по захисту Батьківщини в районі населеного пункту Курдюмівка Бахмутського району Донецької області під час артилерійського обстрілу збройними силами російської федерації отримав поранення та вибухову травму, про що складено довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 20.12.2022 № 2875 /а.с. 20/.
Довідкою ВЛК від 28.02.2023 № 215 за результатами медичного огляду позивача визначено, що поранення позивача відноситься до тяжких, пов`язане із захистом Батьківщини /а.с. 28/.
З 03.03.2023 по 12.06.2023 та з 12.06.2023 по 28.07.2023 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи», що підтверджено виписками з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 92, № 10385 /а.с. 30, 31/.
Згідно з довідкою ВЛК від 27.07.2023 № 2949 встановлено, що позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів /а.с. 36/.
З 01.08.2023 по 30.08.2023 позивач на підставі витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.07.2023 № 201 /а.с. 58/ перебував у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою.
Отже, зважаючи на те, що позивач після введення воєнного стану отримав поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини, що підтверджено довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 20.12.2022 № 2875 /а.с. 20/, і це поранення за висновком військово-лікарської комісії віднесено до тяжких, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач набув право на отримання щомісячно додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн за весь час (періоди) перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та перебування у відпустці для лікування після поранення, тобто, з 01.06.2023 по 30.08.2023.
Також судом встановлено, що 31.08.2023 за наслідками медичного огляду позивача ВЛК військової частини НОМЕР_5 складено довідку № 5401, якою визнано позивача обмежено придатним до військової служби, непридатним до служби у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах, придатним до служби в частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах /а.с. 37/.
При цьому з 31.08.2023 до 07.11.2023 (дати виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ) позивач перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 .
За встановлених судом обставин, позивач, в силу вимог абзацу сьомого пункту 1-1 Постанови № 168, абзацу двадцять дев`ятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку № 260, мав право на отримання за вказаний вище період додаткової винагороди у розмірі 20100 грн.
Доводи відповідача про те, що позивачем не було подано оригіналів чи завірених копій документів до військової частини НОМЕР_1 , судом першої інстанції обґрунтовано відхилено, оскільки, як свідчать матеріали справи, 02.12.2023 відповідачем отримано та 03.12.2023 зареєстровано рапорт позивача на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про перерахунок та виплату належного грошового забезпечення включно з додатковою винагородою в розмірі 100 тис. грн за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК /а.с. 76 – 77/ із доданими медичними документами, у тому числі виписками з медичної карти стаціонарного хворого № 92, № 10385, якими підтверджено факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 03.03.2023 по 12.06.2023 та з 12.06.2023 по 28.07.2023, довідками ВЛК, якими підтверджено тяжкий характер поранення та викладені рекомендації щодо лікування та надання відпустки для лікування, довідкою про обставини травми.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за період з 01.06.2023 по 30.08.2023 та бездіяльність щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 20100 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у розпорядженні з 31.08.2023 по 31.10.2023що є підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 в цій частині.
Стосовно доводів відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частинами другою та третьою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
У постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначає, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі – Закон №2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
Варто зауважити, що підпунктом 3 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2352-ІХ Кабінет Міністрів України зобов`язано протягом двох місяців з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 був затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України.
Пунктом 14 розділу І «Загальні положення» цього Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Приписи указаного пункту Порядку № 260 залишилися чинними і після набрання чинності Законом України № 2352-ІХ та змін не зазнали.
У контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини виникли щодо ненарахування та невиплати позивачу за спірні періоди додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) (абзац 4 пункту 1 Постанови №168).
За своєю правовою природою передбачена Постановою №168 додаткова винагорода до 100 000 грн є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, що входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців.
У цій справі позов заявлено щодо невиплаченого грошового забезпечення військовослужбовця. Отже, ключовим питанням є визначення дати, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.
За такого правового регулювання, колегія суддів констатує, що у випадках звільнення військовослужбовця з військової служби та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається після дати його звільнення з цієї служби.
Тому запроваджені частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України №2352-ІХ) не поширюються на період, що передував даті звільнення.
У цьому контексті колегія суддів враховує, що наразі питання стосовно правил застосування частини другої статті 233 КЗпП України за подібних обставин було предметом розгляду Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі – Судова палата) у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.
У вказаній постанові Судова палата дійшла висновку, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Отже, саме дата одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що є предметом спору у цій справі.
Як встановлено судом, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.11.2023 № 300 старшого солдата ОСОБА_1 з 07.11.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.  
Доказів одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні матеріали справи не містять. З адміністративним позовом до суду позивач звернувся 23.02.2024 (згідно із штемпелем на конверті, в якому надіслано позовну заяву).
Варто зазначити, що позивачем разом з позовною заявою було подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка мотивована тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , а з 07.11.2023 - перебуває на військовій службі у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вплинуло на своєчасність звернення до суду та є поважною причиною пропуску строку.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05 березня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом у справі № 440/2503/24.
При вирішенні питання про поновлення строку судом першої інстанції враховано, що проходження військової служби із виконанням завдань оборони України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення стримування збройної агресії проти України пов`язане із певними обмеженнями життєдіяльності військовослужбовця, зокрема, щодо вільного вибору місця проживання, вирішення особистих питань, в тому числі, отримання правничої допомоги, оскільки військова дисципліна передбачає неухильне виконання вимог статутів Збройних Сил України та наказів командирів.
За наведених обставин, суд першої інстанції вважав за можливе визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, наведені у заяві про поновлення строку, які свідчать про існування об`єктивних перешкод, які не залежали від волі позивача.
Відповідно до частин першої – третьої статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі №826/13505/18 Верховний Суд зазначав, що за змістом частини другої статті 293 КАС України окремо оскаржені в апеляційному порядку можуть бути виключно ухвали, можливість оскарження яких прямо передбачена в процесуальному законі.
У постанові від 12 березня 2024 року у справі №640/12926/20 Верховний Суд також зазначав, що процесуальний закон закріпив два окремі юридичних механізми оскарження ухвал суду першої інстанції: окремо від рішення суду щодо ухвал, перелік яких визначено у статті 294 КАС України та шляхом включення заперечень до апеляційної скарги на рішення щодо ухвал, які не визначені у статті 294 КАС України. Верховний Суд зауважив, що стаття 293 КАС України містить застереження щодо неможливості (не допущення) оскарження ухвал окремо від рішення суду, які відсутні у переліку, передбаченому статтею 294 КАС України.
Статтею 294 КАС України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, серед яких відсутні такі ухвали суду як про поновлення строку звернення до суду та/або відмови у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Відповідно, виключно шляхом викладення заперечень на такі ухвали суду в апеляційній скарзі безпосередньо на рішення суду заявник вправі вимагати перегляду відповідних висновків. Іншого порядку КАС України не передбачає.
Про це також зазначав Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №200/11827/19-а.
Варто зазначити, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має повноваження скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Підстави для ухвалення такого рішення встановлені статтею 319 КАС України.
Отже, у випадку визнання апеляційним судом обґрунтованими заперечень, викладених в апеляційній скарзі на рішення суду, щодо ухвали суду, якою поновлено строк звернення до суду та/або відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, суд апеляційної інстанції має надати оцінку законності такої ухвали суду і за наявності підстав скасувати рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та залишити позовну заяву без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.
Аналогічний правовий підхід до застосування вказаних норм процесуального права викладено Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2025 року (справа № 320/3570/22).
Разом з тим, апеляційна скарга відповідача не містить заперечень на ухвалу суду першої інстанції від 05 березня 2024 року, якою задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду.
Натомість, в апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що позивач до суду не подавав заяви про поновлення строку звернення до суду, а суд не поновлював такий строк із з`ясуванням причин його порушення. При цьому, як встановлено колегією суддів з комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду", копію ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2024, якою поновлено позивачу строк звернення до суду з цим позовом, військова частина отримала в електронному кабінеті підсистеми Електронний суд 07.03.2024 о 19:54 год.
За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для надання правової оцінки висновкам суду першої інстанції, викладеним в ухвалі від 05.03.2024 щодо поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача в частині, що стосуються пропуску позивачем строку звернення до суду, адже такий строк був поновлений судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2024 по справі № 440/2503/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко    Т.С. Перцова