УХВАЛА
10 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 495/8691/23
провадження № 61-3729ск25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Широкий Лан» про стягнення заборгованості 
за договором позики, та позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Селянського (фермерського) господарства «Широкий Лан» про визнання недійсним договору позики,
ВСТАНОВИВ:
22 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до СФГ «Широкий Лан» про стягнення заборгованості за договором позики.
23 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно СФГ «Широкий Лан», а також накладення заборони суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації рухомого майна здійснювати будь-які реєстраційні дії та приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а також проводити державну реєстрацію щодо рухомого майна, в тому числі набуття, зміни та припинення таких прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно у відповідних реєстрах та базах даних щодо всього рухомого та нерухомого майна, яке належить СФГ «Широкий Лан», місцезнаходження якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою 
від 25 серпня 2023 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 
про забезпечення позову.
31 серпня 2023 року ОСОБА_1 повторно звернувся 
до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із заявою 
про забезпечення позову.
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою 
від 01 вересня 2023 року частково задовольнив заяву ОСОБА_1 
про забезпечення позову. Наклав заборону суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно 
та державної реєстрації рухомого майна здійснювати будь-які реєстраційні дії 
та приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав 
на нерухоме майно, а також проводити державну реєстрацію щодо рухомого майна, в тому числі набуття, зміни та припинення таких прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно у відповідних реєстрах та базах даних щодо всього рухомого та нерухомого майна, 
яке належить СФГ «Широкий Лан».
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою 
від 30 жовтня 2023 року залучив ОСОБА_2 до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
06 лютого 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із самостійними вимогами з позовом до ОСОБА_1 , СФГ «Широкий Лан» про визнання недійсним договору позики.
28 серпня 2024 року представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Племениченко Г. В. звернувся до суду із клопотанням про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, в якому просив накласти арешт на все нерухоме 
та рухоме майно, яке належить СФГ «Широкий Лан».
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою 
від 06 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року, допустив заміну застосованого ухвалою суду від 01 вересня 2023 року заходу забезпечення позову іншим та:
- скасував заборону суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації рухомого майна здійснювати будь-які реєстраційні дії та приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а також проводити державну реєстрацію щодо рухомого майна, в тому числі набуття, зміни та припинення таких прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації прав 
на нерухоме майно у відповідних реєстрах та базах даних щодо всього рухомого та нерухомого майна, яке належить СФГ «Широкий Лан».
- наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить СФГ «Широкий Лан».
Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони 
є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову. А тому, враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову у цій справі (збереження майна, належного СФГ), зміст первісного позову (стягнення заборгованості за договором позики), зміст заявленого позову третьої особи (визнання договору позики недійсним) суд дійшов висновку, що заміна застосованого заходу забезпечення позову на арешт майна не вплине негативно на право відповідача та інших осіб користуватися майном; арешт майна цілком виконає мету забезпечення позову у цій справі.
20 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у вказаній справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку 
про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається 
ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав 
і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій 
їх реалізації.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав 
та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися 
на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією 
з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися 
на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як 
до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту 
на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється 
для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права 
чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, 
з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити 
або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, 
так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, 
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом 
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, 
які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без 
їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала 
на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення 
до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має 
з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, 
які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має 
з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, 
а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, 
чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку 
з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не 
є учасниками судового процесу.
Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Отже метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до частин першої-третьої статті 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим. Питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим вирішується судом у судовому засіданні не пізніше наступного дня після надходження до суду відповідного клопотання учасника справи.
За наслідками розгляду клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим постановляється ухвала.
Тлумачення положень частини першої статті 156 ЦПК України свідчить, що 
ЦПК України передбачає можливість заміни одного заходу забезпечення позову іншим, в тому числі здійснення заміни заходів забезпечення позову одного й того ж виду, перелік яких визначено в частині першій статті 150 ЦПК України, 
але щодо іншого майна.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, 22 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СФГ «Широкий Лан» 
про стягнення заборгованості за договором позики від 27 квітня 2019 року у сумі 324 000 доларів США.
31 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, шляхом арешту усього рухомого та нерухомого майна, яке належить 
СФГ «Широкий Лан», а також заборони суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації рухомого майна, здійснювати будь-які реєстраційні дії та приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а також проводити державну реєстрацію щодо рухомого майна, в тому числі набуття, зміни та припинення таких прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно у відповідних реєстрах та базах даних щодо всього рухомого та нерухомого майна, яке належить СФГ «Широкий Лан».
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою 
від 01 вересня 2023 року частково задовольнив заяву про забезпечення позову. Заборонив суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації рухомого майна, здійснювати будь-які реєстраційні дії та приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а також проводити державну реєстрацію щодо рухомого майна, в тому числі набуття, зміни та припинення таких прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації прав 
на нерухоме майно у відповідних реєстрах та базах даних щодо всього рухомого та нерухомого майна, яке належить СФГ «Широкий Лан» (АДРЕСА_1).
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області ухвалою 
від 28 серпня 2024 року відмовив у задоволенні клопотання представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Племениченка Г. В. про скасування вищевказаних заходів забезпечення позову.
Саме зазначені обставини стали підставою звернення представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Племениченко Г. В. до суду із клопотанням про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, яке обґрунтовано тим, 
що застосовані 01 вересня 2023 року заходи забезпечення позову перешкоджають виконанню рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 червня 2019 року, яке набрало законної сили, ухваленого 
за позовом ОСОБА_2 до СФГ «Широкий Лан». Зазначеним судовим рішенням у справі № 499/275/17 з СФГ «Широкий Лан» на користь 
ОСОБА_2 стягнуто заборгованість у сумі 240 291,60 доларів США.
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном 
з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. За правовою сутністю цей вид забезпечення позову обмежує право відповідача розпоряджатися спірним майном, без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.
Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним.
Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони 
є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 лютого 
2021 року у справі № 643/12369/19.
Приймаючи рішення про заміну застосованого ухвалою суду від 01 вересня 
2023 року у справі № 495/8691/23 заходу забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахував мету застосування заходів забезпечення позову у цій справі (збереження майна, належного СФГ), зміст первісного позову (стягнення заборгованості 
за договором позики), зміст заявленого позову третьої особи (визнання договору позики недійсним), та дійшов висновку, що заміна застосованого заходу забезпечення позову на арешт майна не вплине негативно на право відповідача та інших осіб користуватися майном; арешт майна цілком виконає мету забезпечення позову у цій справі.
За встановлених у розглядуваній справі обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
При цьому необхідно зазначити, що оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог має бути надана судами під час вирішення спору 
по суті. Застосовані у розглядуваній справі заходи забезпечення позову 
носять тимчасовий характер, а за наявності, передбачених законом підстав (стаття 159 ЦПК України), відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при постановленні оскаржених судових рішень, додаткового правового аналізу не потребують, висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають.
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень убачається, 
що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним 
і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності 
та неправильності судових рішень, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Широкий Лан» про стягнення заборгованості за договором позики, та позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Селянського (фермерського) господарства «Широкий Лан» про визнання недійсним договору позики.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, 
яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров