ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року	Львів	Справа № 140/8083/24 пров. № А/857/32527/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді                                        Матковської З.М.
суддів-                                                            Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року у справі №140/8083/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Денисюк Р.С., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту рішення 04 листопада 2024 року),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області ( далі – ГУ ПФУ у Волинській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУ ПФУ у Івано-Франківській області ) про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправними щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 та призначити і виплачувати пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з часу виникнення права.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, та у зв`язку з досягненням 54 річного віку 23.04.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Однак рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області йому відмовлено у призначенні пенсії з підстав проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років.
Із цим рішенням позивач не погоджується та зазначає, що ним при зверненні до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку надано документ, який підтверджує статус потерпілого та засвідчує факт його проживання станом на 01 січня 1993 року в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, а також надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ щодо призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, - посвідчення особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 02.11.1994 (категорія 3). Позивач вважає, що проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року підтверджено довідками органу місцевого самоврядування від 07.02.2024 № 196 та від 08.08.2024 № 204, та дає йому право на зниження пенсійного віку на 6 років (максимальний).
Крім цього зазначає, що період навчання на території, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (Росія) лише підтверджує факт його навчання, а не проживання там. Весь період не зайнятий навчанням, позивач проводив у с. Осівці, де проживали його батьки. З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року у справі №140/8083/24 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що частинами 3, 4 статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. У позивача наявні довідки про місце проживання №196 від 07.02.2024 року видана Ерудківським старостинським округом та довідка №204 від 08.02.2024 року видана Грудківським старостинським округом Камінь-Каширської міської ради.
Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Позивач зазначає, що є особою, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і маю відповідне посвідчення 3 категорії серія НОМЕР_2 від 02.11. 1994 року, відповідно до якого має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно проживають та постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення. Дане посвідчення 3 категорії серія НОМЕР_2 від 02.11. 1994 року не анульовано і недійсним не визнано.
Отже, наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Позивач зазначає, що на день аварії він перебував у с. Осівці (26.04.1986 року була субота вихідний день), отже має право на початкову величину.
Період його служби в армії він був прописаний в господарстві батьків. Адже він знаходився на території військової частини, а військова частина довідок про проживання не видає, і сам факт що він виконував обов`язок перед Батьківщиною не може позбавити його права на пенсію.
Періоди його навчання на території, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (Росія), лише доводять те, що він навчався, а не проживав там. На навчання добирався періодично транспортом, отже одна з умов Закону (проживання на території дотримана), тобто факт навчання не заперечує факту проживання, відомості диплому підтверджують навчання, але не спростовують факту проживання, тим більше наявність довідки про проживання та посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС 3 категорії лише підтверджує, що станом на 01.01.1993 року у нього є необхідних 3 роки проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.
Весь період не зайнятий навчанням він проводив у с. Осівці батьків. Даний факт його перебування у с. Осівці Камінь-Каширського району можуть підтвердити свідки, які постійно проживали та були прописані у одному населеному пункті із ним (покази свідків додаються).
Тобто, прописка громадянина за певною адресою здійснювалась за конкретним місцем проживання, була обов`язковою, а дотримання умов прописки перевірялося уповноваженими особами органів внутрішніх справ.
Крім того, у період з грудня 1987 по серпень 1991 порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверд. Постановою Державного комітету статистики СРСР №5-24/26 від 12.05.1986.
За загальним правилом погосподарський облік вівся в погосподарських книгах, а основним об`єктом погосподарського обліку було домогосподарство — об`єкт, члени якого мали реєстрацію місця проживання на території населеного пункту.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 23.04.2024 до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, надавши документи згідно з розпискою-повідомленням.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи працівниками ГУ ПФУ у Волинській області заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, рішенням якого від 01.05.2024 №033050010195 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку з тих підстав, що заявник проживав у зоні гарантованого добровільного відселення згідно довідок № 196 від 07.02.2024 та № 204 від 08.02.2024 станом на 01 січня 1993 року – 05 місяців 15 днів, за виключенням періоду роботи у Ковельському міськрайвідділі внутрішніх справ з 18.10.1991.
Також як слідує з рішення про відмову в призначенні пенсії, за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 18.09.2003 по 16.03.2004, оскільки даний вид допомоги не передбачений статтею 24 Закону № 1058. Страховий стаж позивача згідно наданих документів становить 24 роки 10 місяців 16 днів.
Незгода позивача із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом. Не зарахування ГУ ПФУ в Івано-Франківській області до страхового стажу періоду отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 18.09.2003 по 16.03.2004, не оскаржується позивачем у межах цієї справи.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення із заявою ОСОБА_1 наданими доказами не підтверджено факт проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років у період з 26.04.1986 по 01.01.1993.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі №796-XII.
Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.
Пунктом 2 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.
При цьому особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з огляду на те, що станом на 01 січня 1993 року він не проживав (відпрацював) в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки.
Судом першої інстанції під час розгляду даної справи встановлено, що позивачу Волинським обласним виконавчим комітетом 02.11.1994 видано посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 .
Для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону №796-ХІІ позивач пенсійному органу надавав посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, довідку Грудківського старостинського округу виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради від 07.02.2024 № 196, трудову книжку серії НОМЕР_3 , копію диплому серії НОМЕР_4 , копію військового квитка серії НОМЕР_5 , що підтверджено розпискою-повідомленням від 23.04.2024.
Згідно з поданими документами, обчислений ГУ ПФУ в Івано-Франківській області період проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року (село Осівці Волинської області) становить лише 05 місяців 15 днів.
Довідкою Грудківського старостинського округу виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради від 07.02.2024 № 196 підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований і проживав у с. Осівці Камінь-Каширського району з дня народження по вересень 1986 року, з 06.06.1989 по 30.06.1989, з травня 1991 року по листопад 1991.
Тобто, період навчання позивача з 01.09.1985 по 28.06.1989 у Високовському сільськогосподарському технікумі (Російська Федерація) відповідно до диплому серії НОМЕР_4 та період роботи у Ковельському мійськрайвідділі внутрішніх справ з 18.10.1991 згідно віомостей трудової книжки серії НОМЕР_3 ГУ ПФУ у Фіано-Франківській області до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано.
Вірно зазначено судом першої інстанції, що постійне місце навчання та роботи позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживанням, відтак факт навчання позивача на території Російської Федерації та роботи в м. Ковелі заперечує факт проживання його у зоні радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи (с. Осівці Камінь-Каширського району) у період з моменту аварії на ЧАЕС по 28.06.1989 та з 18.10.1991 по листопад 1991 року.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що висновок у рішенні ГУ ПФУ в Івано-Франківській області про відсутність (не підтвердження) необхідного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року (не менше трьох років) для вирішення питання про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до положень статті 55 Закону №796-XII ґрунтується на наданих разом із заявою від 23.04.2024 доказах.
Отже, вірним є твердження суду першої інстанції про те, що на час звернення із заявою ОСОБА_1 наданими доказами не підтверджено факт проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років у період з 26.04.1986 по 01.01.1993.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року у справі №140/8083/24 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін