ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 лютого 2025 року                                                         м. Кропивницький

справа № 399/957/23
провадження № 22-ц/4809/134/25 

Кропивницький апеляційний суд у складі: 

               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Єгорової С.М., Мурашка С.І.,
               при секретарі -  Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дьорко Андрій Мирославович, на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2024 року (суддя Лях М.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Онуфріївської селищної ради, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,- 

встановив:

        У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Онуфріївської селищної ради та Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірними дії Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області щодо зняття 20.02.2023 року ОСОБА_1 із задекларованого (зареєстрованого) місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати Онуфрїївську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області скасувати відомості про зняття 20.02.2023 року ОСОБА_1 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати Державну міграційну службу України надіслати припис Онуфріївській селищній раді Олександрійського району Кіровоградської області про вжиття необхідних заходів та усунення виявлених порушень, а саме про скасування відомості про зняття 20.02.2023 року ОСОБА_1 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що він є співвласником (спільна сумісна власність) будинку АДРЕСА_2 . Дані обставини підтверджуються супровідним листом завідуючої Онуфрїївської державної нотаріальної контори Оніщенко А.А. від 01.04.2023р. № 154/01-16 та його заявою від 24.02.2021 р., зареєстрованої в реєстрі за № 129, про надання дозволу своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , договором купівлі-продажу (посвідченого державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 24.02.2021р. за №130) житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
Не зважаючи на те, що він є співвласником (спільна сумісна власність) будинку АДРЕСА_1 , його було знято із зареєстрованого місця проживання. Орган реєстрації, який вчинив ці дії, є Виконавчий комітет Онуфріївської селищної ради. 
Позивач вважає, що вказані дії порушують його права та інтереси.
Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано неправомірними дії Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області щодо зняття 20.02.2023р. ОСОБА_1 із задекларованого (зареєстрованого) місця проживання та зобов`язаноОнуфрїївську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області скасувати відомості про зняття 20.02.2023 р. ОСОБА_1 із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь держави судовий збір в сумі 1073, 60 гривень.
       В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просив рішення в частині відмови у задоволенні вимоги щодо зобов`язання Державної міграційної служби надіслати припис Онуфріївській селищній раді Олександрійського району Кіровоградської області про вжиття необхідних заходів та усунення виявлених порушень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимогу задовольнити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ненадання доказів порушеного права позивача рішеннями, діями чи бездіяльністю ДМС, оскільки у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024 у справі № 340/5761/23 зроблено висновок, що представником позивача надані належні та допустимі докази щодо направлення відповідачу на електронну адресу для звернень громадян скарги від 12.04.2023 у відповідності до вимог ч.6 ст. 5 Закону № 393/96-ВР.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , 24.02.2021 було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується супровідним листом завідуючої Онуфрїївської державної нотаріальної контори Оніщенко А.А. від 01.04.2023 №154/01-16, заявою ОСОБА_1 від 24.02.2021, зареєстрованої в реєстрі за №129, про надання дозволу своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , договором купівлі-продажу (посвідченого державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 24.02.2021 за №130) житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 11-16/.
20.02.2023 за заявою ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 був знятий із задекларованого (зареєстрованого) місця проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 17,18/.
Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з того, що рішення адміністратора Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 20.02.2023 року про зняття з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 є таким, що прийняте з порушенням вимог, встановлених законом, зокрема ч.3, 12 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». В цій частині рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.
Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо зобов`язання Державної міграційної служби надіслати припис Онуфріївській селищній раді Олександрійського району Кіровоградської області про вжиття необхідних заходів та усунення виявлених порушень, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження його порушеного права рішеннями, діями чи бездіяльністю ДМС. 
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги     ОСОБА_1 та скасування оскаржуваного рішення у частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання Державної міграційної служби надіслати припис Онуфріївській селищній раді Олександрійського району Кіровоградської області про вжиття необхідних заходів та усунення виявлених порушень з огляду на таке.
За висновками Європейського суду з прав людини, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Однак засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України»).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача. Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункти 110-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, пов`язаний з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Попри те, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанта рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанта вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.
З урахуванням наведеного можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.
Правові висновки аналогічного змісту у подібних правовідносинах були наведені у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2023 року в справі № 420/5833/19.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (в редакції, що діяла на час звернення) Контроль за діяльністю органів реєстрації здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, зокрема шляхом: розгляду звернень, поданих відповідно до законів України «Про звернення громадян», «Про статус народного депутата України», «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; У разі виявлення за результатами моніторингу та розгляду звернень порушень порядку здійснення реєстраційних дій центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, проводить відповідну перевірку. Якщо за результатами проведеної перевірки виявлено факти прийняття рішень посадовими особами органів реєстрації з порушенням законодавства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, направляє відповідному органу реєстрації припис про вжиття необхідних заходів та усунення виявлених порушень, який є обов`язковим до виконання.
Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений Постановою КМ України № 265 від 07.02.2022 у пунктах 100 -102 визначено ДМС та її територіальні органи здійснюють контроль за дотриманням органами реєстрації вимог законодавства з питань декларування/реєстрації місця проживання, а також їх діяльності у сфері декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) осіб.  За результатами проведених перевірок ДМС та її територіальні органи надсилають органу реєстрації акт щодо врахування рекомендацій (пропозицій) чи усунення виявлених недоліків, порушень.  Якщо за результатами проведеної перевірки виявлено факти прийняття рішень посадовими особами органів реєстрації з порушенням вимог законодавства, ДМС надсилає відповідному органу реєстрації припис про вжиття необхідних заходів та усунення виявлених порушень, який є обов`язковим для виконання.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.11.2023, залишеного без змін постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2024, в адміністративній справі №340/5761/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо не розгляду скарги №12/04 від 12.04.2023, поданої адвокатом в інтересах ОСОБА_1 та зобов`язано Державну міграційну службу України розглянути скаргу №12/04 від 12.04.2023 , поданої адвокатом в інтересах ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. 
Колегія суддів зазначає, що суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність його рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.
Разом з тим, звертаючись до суд з вимогою про зобов`язання Державної міграційної служби надіслати припис Онуфріївській селищній раді Олександрійського району Кіровоградської області про вжиття необхідних заходів та усунення виявлених порушень, позивач не вказав, які його права були порушені ДМС та яким чином зобов`язання судом ДМС надіслати припис Онуфріївській селищній раді Олександрійського району Кіровоградської області поновить його порушено право.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до  ч.1 ст. 375 ЦПК  України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін в оскаржуваній частині.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дьорко Андрій Мирославович, залишити без задоволення.
Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.03.2025.

Судді: 

О.А.Письменний С.М. Єгорова С.І. Мурашко