УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 2-824/07
провадження № 61-4918ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 27 січня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шестопалова Віталія Юрійовича, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною скаргою, в якій просив суд: 1) визнати дії та бездіяльність державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шестопалова В. Ю. неправомірними;2) скасувати постанову державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Хмельницький) Шестопалова В. Ю. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 15 листопада 2021 року;
3) відсторонити від виконавчого провадження № НОМЕР_1 державного виконавця Шестопалова В. Ю. із передачею виконавчого провадження іншому виконавцю.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 27 січня 2025 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду 
від 17 березня 2025 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що починаючи з 28 серпня 
2018 року державними виконавцями мало бути здійснене автоматичне збільшення розміру аліментів до мінімального гарантованого за всіма постановленими раніше судовими рішеннями про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що правомірним є рішення державного виконавця Шестопалова В. Ю. про відрахування із доходів 
ОСОБА_1 на користь стягувача аліментів у розмірі 1/4 частини всіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Постанова від 15 листопада 2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника відповідає нормам статей 68-70 
Закону України «Про виконавче провадження».
У квітні 2025 року на електронну пошту Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира 
від 27 січня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 17 березня 2025 року, в якій останній просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що постановлені із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, 
що судами не враховано положення статті 58 Конституції України, яка гарантує незворотність дії законів у часі. Проте судами застосовано нові норми законодавства, які збільшили розмір аліментів до 50 % прожиткового мінімуму, незважаючи на те, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира 
від 02 березня 2007 року було встановлено розмір аліментів у розмірі 25 % 
від доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму. Звертає увагу на те, що судом невраховані аргументи, наведені у його апеляційній скарзі, щодо відсутності нового судового рішення про збільшення розміру аліменти, на його думку, державний виконавець самостійно збільшив розмір аліментів 
до 50 % прожиткового мінімуму. Зазначає, що суд апеляційної інстанції посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі 632/580/17 (провадження 
61-51сво18), проте, не врахував, що у вказаній справі відсутнє нове судове рішення про збільшення розміру аліментів.
Перевіривши доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 , у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 березня 2007 року у справі № 2-824/07 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
у розмірі 1/4 частини його доходів щомісячно, починаючи з 02 січня 2007 року і 
до повноліття дитини, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
02 березня 2007 року Корольовським районним судом м. Житомира видано виконавчий лист № 2-824/07 на виконання вищевказаного рішення про стягнення аліментів та державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - державний виконавець Богунського ВДВС) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
15 листопада 2021 року державним виконавцем Богунського ВДВС 
Шестопаловим В. Ю. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою здійснено відрахування 
з доходів ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян 
і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень 
у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, 
що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього 
Закону підлягають примусовому виконанню.
Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією 
або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги 
суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно до частини першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, та при цьому зобов`язаний, зокрема, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.
Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України в редакції, станом 
на 02 березня 2007 року, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», частину другу 
статті 182 Сімейного кодексу України викладено у новій редакції - «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 
з 14 серпня 2018 року частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, за яким виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Такі мінімальні гарантовані розміри аліментів регламентовані Сімейним кодексом України та визначаються Законами України про Державний бюджет України 
на відповідні роки.
Враховуючи норми статті 58 Конституції України, статті 5 ЦК України, Рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019, державний виконавець при виконанні рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язаний застосовувати правову норму, чинну на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії.
Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», частину першу 
статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі, не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України, навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 ( провадження № 61-51сво18) 
та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі 
№ 682/3112/18 ( провадження №14-580цс19).
Отже, суди попередніх інстанції правильно виходили з того, що державною виконавчою службою проводиться стягнення аліментів із заявника 
у відповідності до чинної редакції статті 182 Сімейного кодексу України, тобто 
у розмірі, не меншому ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини 
відповідного віку.
З урахуванням наведеного доводи скарги щодо неправомірності дій державного виконавця є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку із чим судами попередніх інстанцій правильно відмовлено у задоволенні скарги 
ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, зводяться 
до власного тлумачення норм права та до незгоди з судовими рішеннями, висновків судів не спростовують, на їх законність та обґрунтованість 
не впливають, не можуть бути підставою для їх скасування.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, 
що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 27 січня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 березня 
2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби 
у Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шестопалова Віталія Юрійовича, заінтересована особа - ОСОБА_2 , відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              Д. Д. Луспеник
                                                                                                                    Б. І. Гулько
                                                                                                                    Г. В. Коломієць