ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/19/25 Справа № 203/2858/18 	  	Головуючий у першій інстанції:  Католікян М. О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –                         Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Католікяна М.О. від 26 березня 2020 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи -  ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_5 , Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання договору іпотеки недійсним, скасування записів про право власності, усунення перешкод у користуванні майном,– 

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. Квартира АДРЕСА_2 розміщена на другому поверсі будинку А-2 за вказаною адресою, має загальну площу 47,4 кв. м та складається з двох житлових кімнат, двох коридорів та комори. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року у справі №2-3487/11 за позовом ОСОБА_4 до Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності, за ОСОБА_4 у порядку набувальної давності визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47,3 кв. м, житловою площею 22,0 кв. м. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2012 року виправлено описки, допущені у тексті рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року, а саме: виключено посилання на набуття ОСОБА_4 права власності у порядку набувальної давності. На підставі зазначеного судового рішення, 31 липня 2012 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 . В подальшому за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрованим у реєстрі за №5616, квартиру було відчужено ОСОБА_2 , який після проведеної ним реконструкції квартири під офіс, на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., відчужив її як нежитлове приміщення на користь ОСОБА_6 . Таким чином, останнім власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_1 , право власності за яким зареєстровано 13 вересня 2016 року, номер запису про право власності 16395834. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року у справі №2-3487/11 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_7 , скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 відмовлено. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не звернув увагу на положення статті 345 ЦК України щодо набуття права власності на житлове приміщення в порядку приватизації, не залучив до участі у справі як належного відповідача Дніпропетровську міську раду, яка є розпорядником комунального майна, компетентного органу приватизації та фактично допустив безпідставне вилучення нерухомого майна з власності територіальної громади. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року залишено без змін. 28 грудня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є., зареєстрований у реєстрі за №1016, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 спірну квартиру на забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед іпотекодержателем ( ОСОБА_2 ) за договором позики, посвідченим 28 грудня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. С., зареєстрованим у реєстрі за №1015, а саме: забезпечення повернення позики у розмірі 200000,00 грн у строк до 28 грудня 2018 року. Таким чином, квартира АДРЕСА_3 вибула з володіння Дніпровської міської ради поза волею власника. Тому позивач просив витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 26974312101; скасувати декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, серія та номер ДП 142162391704, видану 26 серпня 2016 року Департаментом державної архітектурно будівельної інспекції у Дніпропетровській області; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 28 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є., зареєстрований у реєстрі за № 1016; скасувати запис про державну реєстрацію обтяжень з Державного речових прав на нерухоме майно № 24211247, за яким накладено заборону на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 ; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки від 28 грудня 2017 року № 242212632, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; скасувати запис про право власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3 , внесений 31 липня 2012 року; скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , внесений 04 березня 2013 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., номер: 433548; скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_3 , внесений 13 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., номер: 16395834; усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 за адресою по АДРЕСА_4 . 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року позов Дніпровської міської ради задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради нежитлове приміщення №1 у житловому будинку літ. А-2 на 2 поверсі (1 – коридор, 2 – коридор, 3 – комора, 4 – приміщення, 5 – приміщення, 6 – побутова) загальною площею 47,4 кв. м, розташоване за адресою по АДРЕСА_5 . Скасовано внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про право власності: від 31 липня 2012 року №1714200072; від 04 березня 2013 року №1695800337; від 13 квітня 2016 року №3318514336. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 41-44 т.2). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог з ухваленням у скасованій частині нового про відмову в задоволенні позову (а.с. 48-51 т.2). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 100-104 т.2). 
Постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 122-129 т.3). 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника Дніпровської міської ради - Костюченко О.Т. та представника ОСОБА_1 і ОСОБА_5 - ОСОБА_10 від 26.02.2025 року (а.с. 6, 65, 102 т. 5), довідками про доставку судової повістки в електронному вигляді 04.03.2025 Дніпровській міській раді, адвокату Рибіній І.В. та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 106-108 т.5), а також рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_3 (а.с. 109 т.5). Також судом здійснено розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади. 
Заперечення адвокатки Рибіної І.В. щодо слухання справи за відсутності її довірителя ОСОБА_1 та необхідність зупинення провадження у справі є безпідставним. 
Відповідно до листа ВЧ НОМЕР_1 НГУ №18/10-10681 від 12.12.2024 року, молодший сержант ОСОБА_1 був зарахований у списки військової частини наказом від 05.01.2023 №5; з 30.10.2023 по теперішній час вважається таким, що не прибув на службу та місце його перебування невідоме (а.с. 41-44 т.5). 
Громадянин ОСОБА_1 розшукується ГУ НП в Дніпропетровській області за скоєння злочину як особа, яка переховується від ДБР, що підтверджується листом ГУ НП в Дніпропетровській області від 14.12.2024 №26/8737 (а.с. 52 т.5). 
Також установлено, що відповідач ОСОБА_1 здійснив перетин державного кордону на виїзд у пункті пропуску Краківець 19.10.2023, відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20.11.2024 №203/2858/18 (а.с. 35 т.5); інформація про інші перетини кордону ОСОБА_1 , зокрема, на в”їзд в України після 19.10.2023 року, - відсутня. 
Для вирішення питання про зупинення провадження недостатньо самого факту введення воєнного стану і формального перебування сторони у складі ЗСУ. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 27.02.2023 у справі №380/7845/21, від 31.05.2023 у справі №160/1543/21, від 11 березня 2025 року у справі № 904/4027/22. 
Враховуючи, що відповідач фактично не перебуває у військовій частині, тобто не виконує бойові завдання у зоні бойових дій, а самовільно залишив військову частину та виїхав за межі України, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі та можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , який належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи та в інтересах якого діє адвокат Рибіна І.В., яка приймає участь у судових засіданнях.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року представнику ОСОБА_1 - адвокату Рибіній І.В. відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження з наведених вище підстав.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування оскаржуваного рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що будинок АДРЕСА_5 є багатоквартирним, складається з трьох житлових будинків: А-2, В-2, Г-1, гаражів, господарських будівель та споруд.
Відповідно до рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 27.11.91 №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської Ради народних депутатів», житловий будинок за адресою по АДРЕСА_5 (літ. А-2, літ. В-2 ) у місті Дніпрі (раніше - Дніпропетровську) належить до комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади, який на той час відносився до ремонтно-експлуатаційного об`єднання Центрального (Кіровського) району (а.с. 125, 126-127 т.5), що також підтверджується копією листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 31.03.2025 №3/9-1551 (а.с. 128 т.5). 
Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 02.04.2025 №2/5-848, зокрема, повідомлено, що балансоутримувачем нерухомого майна за адресою по АДРЕСА_5 , житловий будинок літ. А-2, загальною площею 113,2 кв. м та житловий будинок літ. В-2, загальною площею 207,6 кв. м, - є Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (а.с. 124 т.5). 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року у справі №2-3487/11 за позовом ОСОБА_4 до Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності, за ОСОБА_4 у порядку набувальної давності визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47,3 кв. м, житловою площею 22,0 кв. м. (а.с. 22-23 т.1). 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2012 року виправлено описки, допущені у тексті рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2012 року, а саме: виключено посилання на набуття ОСОБА_4 права власності у порядку набувальної давності. 
На підставі зазначеного вище судового рішення, 31 липня 2012 року за ОСОБА_4 було зареєстроване право власності на вказану квартиру у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 31.07.2012 №35014193 (а.с. 38 т.1 , 255 т.3). 
28 грудня 2012 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., зареєстрованого у реєстрі за №5616, квартиру АДРЕСА_3 відчужено ОСОБА_2 (а.с. 37-38 т.1). 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області 23 травня 2016 року (апеляційне провадження №22-ц/774/3755/16) скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року №2-3487/11 та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 відмовлено (а.с. 24-26 т.1). 
26 серпня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області за результатами проведеної ОСОБА_2 реконструкції спірної квартири зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І–ІІІ категорії складності ДП 142162391704, згідно з якою квартиру АДРЕСА_2 було змінено на об`єкт нежитлової нерухомості – нежитлове приміщення №1 на 2 поверсі у житловому будинку АДРЕСА_6 (1 – коридор, 2 – коридор, 3 – комора, 4 – приміщення, 5 – приміщення, 6 – побутова) загальною площею 47,4 кв. м. (а.с. 16-21 т.1). 
13 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрований у реєстрі за №3794, за умовами якого відповідач набув у власність нежитлове приміщення № 1, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , у житловому будинку літ. А-2 на 2 поверсі нежитлове приміщення № 1 – офіс, яке складається з: 1 – коридор, 2 – коридор, 3 – комора, 4 – приміщення, 5 – приміщення, 6 – побутова, загальна площа нежитлового приміщення 47,4 кв. м. (а.с. 27 т.1). 
13 вересня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності відповідача на нерухоме майно - нежитлове приміщення №1 по АДРЕСА_5 (запис про право власності 16395834) (а.с. 12-13 т.1). 
21 лютого 2017 року ОСОБА_11 змінив прізвище на « ОСОБА_12 ».
28 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є., зареєстрований у реєстрі за №1016, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 нежитлове приміщення, загальною площею 47,4 кв. м, що розташоване за адресою по АДРЕСА_5 на забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед іпотекодержателем ( ОСОБА_2 ) за договором позики, посвідченим 28 грудня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. С., зареєстрованим у реєстрі за № 1015 (а.с. 4-8 т.2).
Третя особа по справі - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26.01.2021 року, актовий запис №158, виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 221 т. 3). 
Відповідно до повної копії спадкової справи №34-2021 після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної 01 червня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернулась 09.07.2021 ОСОБА_3 (а.с. 232 т.3); ОСОБА_13 01.06.2021 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після чоловіка на користь доньки спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.220 т.3). 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 34-35 т.4). 
Також установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер третя особа у справі - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого 22 липня 2022 року Соборним відділом ДРАЦС у місті Дніпрі Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №2050 (а.с. 242 т.3). 
Згідно повної копії спадкової справи №5/2022, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Германенко Н.І. 06.10.2022 року після ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини 06.10.2022 звернулась ОСОБА_5 (а.с.с 61 т.4); ОСОБА_14 06.10.2022 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини після чоловіка на користь доньки спадкодавця ОСОБА_5 (а.с. 62 т.4). 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 травня 2023 року залучено ОСОБА_5 до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 100-101 т.4). 
За змістом частини першої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. 
Згідно з частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 317 та частини першої статті 319 ЦК України власнику належить, зокрема, право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном.
Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з комунальної власності на користь ОСОБА_4 на підставі незаконного рішення суду від 30 січня 2012 року у справі №2-3487/11, яке було скасоване апеляційним судом, - волі територіальної громади м. Дніпра на таке вибуття не було. 
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). 
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). 
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо суд встановить, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16 зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України», від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції», від 22 січня 2009 року у справі «Булвес» АД проти Болгарії», від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України») свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується». 
Відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу квартири є порушенням законодавства. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування (органу державної влади), оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом). 
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі №362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)). 
Отже, на користь власника  майна може бути витребуване належне йому майно від будь-якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.   
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що спірне нерухоме майно вибулу з володіння територіальної громади не з її волі, на підставі незаконного рішення суду, яке в подальшому було скасоване судом апеляційної інстанції, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради нежитлового приміщення №1 у житловому будинку літ. А-2 на 2 поверсі (1 – коридор, 2 – коридор, 3 – комора, 4 – приміщення, 5 – приміщення, 6 – побутова), загальною площею 47,4 кв. м, розташованого за адресою по АДРЕСА_5 . 
Відсутні підстави вважати, що витребування нежитлового приміщення є надмірним тягарем для  ОСОБА_1 . 
Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 23.01.2019, місце проживання відповідача зареєстроване по АДРЕСА_7 (а.с. 164 т.1), тобто спірна квартира, яку було реконструйовано у нежитлове приміщення, не є житлом відповідача. 
Виникнення речових прав на новостворене майно врегульовано статтею 331 ЦК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Як встановлено судом, ОСОБА_2 було проведено реконструкцію спірної квартири  АДРЕСА_3 , загальною площею 47,3 кв. м, згідно з якою цю квартиру було змінено на об`єкт нежитлової нерухомості – нежитлове приміщення №1 на 2 поверсі у житловому будинку АДРЕСА_6 , загальною площею 47,4 кв. м. (а.с. 16-21 т.1). Жодного нового майна не створювалось, а лише було реконструйовано вже існуюче майно. Реконструкція спірного об`єкту нерухомості - з житлового приміщення на нежитлове не може вважатись новоствореними в розумінні норм ЦК України.
Так, житлове приміщення до його реконструкції займало 47,3 кв.м, і використовувалось в якості житлової квартири, а після реконструкції - 47,4 кв.м.і є нежитловим приміщенням. 
Реконструкція спірного приміщення з житлового на нежитлове у багатоквартирному будинку не призвела до зміни конструктивних елементів приміщення. Тому нежитлове приміщення є існуючим індивідуально визначеним об`єктом нерухомості зі зміненими внутрішніми параметрами, тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, і підлягає витребуванню на користь його законного власника - територіальної громади м. Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, з володіння  ОСОБА_1 . 
Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №607/15052/16-ц. 
Крім того, власник спірного нерухомого майна не надавав згоди на проведення реконструкції квартири  АДРЕСА_3 , загальною площею 47,3 кв. м, на об`єкт нежитлової нерухомості – нежитлове приміщення №1. 
Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем належності йому спірного нерухомого майна, що, як зазначає апелянт, підтверджено у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року у справі № 203/5561/16, - є безпідставним. 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року в цивільній справі №607/15052/16-ц позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволено:
визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрований у реєстрі за № 3065, та скасовано державну реєстрацію права власності від 12 вересня 2014 року (запис № 6984377, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452545712101);
визнано недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрований у реєстрі за №3067, та скасовано державну реєстрацію права власності від 12 вересня 2014 року (запис № 6984606, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452545712101);
визнано недійсним договір дарування 1/2 частини нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрований у реєстрі за №3073, та скасовано державну реєстрацію права власності від 12 вересня 2014 року (запис №6984992, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452501012101);
визнано недійсним договір дарування 1/2 частини нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрований у реєстрі за №3070, та скасовано державну реєстрацію права власності від 12 вересня 2014 року (запис №6984820, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452501012101);
визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно – житловий будинок загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, на АДРЕСА_5 (індексний №29442864), видане 13 листопада 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області ТОВ «ПРОК-К», та скасовано державну реєстрацію права власності від 13 листопада 2014 року (запис № 7678162);
визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно – нежитлову будівлю літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м на АДРЕСА_5 (індексний №29412956), видане 13 листопада 2014 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області ТОВ «ПРОК-К», та скасовано державну реєстрацію права власності від 13 листопада 2014 року (запис № 7670545);
визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно – житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, на АДРЕСА_5 (індексний №40768153), видане 16 липня 2015 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Прокоф`євій Н. С., та скасовано державну реєстрацію права власності від 26 червня 2015 року (запис № 10443146, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452545712101);
визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно – нежитлову будівлю літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м на АДРЕСА_5 (індексний №40781989), видане 17 липня 2015 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Прокоф`євій Н. С., та скасовано державну реєстрацію права власності від 26 червня 2015 року (запис № 10446332, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452501012101);
повернуто земельну ділянку по АДРЕСА_5 власникові – Дніпровській міській раді, звільнивши її від самочинних будівель і споруд шляхом знесення житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м, та привести земельну ділянку у попередній стан, що існував до самочинного будівництва (а.с. 134-137 т.1). 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 січня 2018 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 134-137 т.1). 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що право комунальної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_5 було припинено ще у 1932 році і до цього часу ця земельна ділянка є саме приватною власністю громадян. Позивачем не доведено, що порушені інтереси територіальної громади і що ці інтереси треба захищати саме у обраний позивачем спосіб. 
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є загальнодоступними, постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними виданих товариству «ПРОК-К» свідоцтва про право власності на нерухоме майно – житловий будинок загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м від 13 листопада 2014 року (індексний № 29442864), свідоцтва про право власності на нерухоме майно – нежитлову будівлю літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м від 13 листопада 2014 року (індексний № 29412956), розміщених на АДРЕСА_5 ; скасування державної реєстрації права власності від 13 листопада 2014 року (записи № 7678162, № 7670545) на ці об`єкти за ТОВ »ПРОК-К», - змінено, виклавши мотивувальну частину постанови, що стосується цих вимог, в редакції постанови суду касаційної інстанції. Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року в частині вирішення іншої частини позовних вимог скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року в частині: визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрованого у реєстрі за № 3065, та скасування державної реєстрації права власності від 12 вересня 2014 року (запис № 6984377, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452545712101); визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрованого у реєстрі за № 3067, та скасування державної реєстрації права власності від 12 вересня 2014 року (запис № 6984606, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452545712101); визнання недійсним договору дарування 1/2 частини нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрованого у реєстрі за № 3073, та скасування державної реєстрації права власності від 12 вересня 2014 року (запис № 6984992, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452501012101); визнання недійсним договору дарування 1/2 частини нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м на АДРЕСА_5 від 12 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р., зареєстрованого у реєстрі за № 3070, та скасування державної реєстрації права власності від 12 вересня 2014 року (запис № 6984820, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452501012101); визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно – житловий будинок літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, на АДРЕСА_5 (індексний № 40768153), виданого 16 липня 2015 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Прокоф`євій Н. С., та скасування державної реєстрації права власності від 26 червня 2015 року (запис № 10443146, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452545712101); визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно – нежитлову будівлю літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м на АДРЕСА_5 (індексний № 40781989), виданого 17 липня 2015 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Прокоф`євій Н. С., та скасування державної реєстрації права власності від 26 червня 2015 року (запис № 10446332, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 452501012101); повернення земельної ділянки на АДРЕСА_5 власникові – Дніпровській міській раді, звільнивши її від самочинних будівель і споруд шляхом знесення житлового будинку літ. П-2 загальною площею 187,8 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, нежитлової будівлі літ. О-2 загальною площею 204,1 кв. м, та приведення земельної ділянки у попередній стан, що існував до самочинного будівництва; та стягнення судових витрат, - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у вказаній вище справі №203/5561/16 касаційну скаргу ОСОБА_15 , в інтересах якого діяла адвокат Рибіна І.В., залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2018 року, у нескасованій частині, та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року залишено без змін. 
Тому посилання на висновки постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року, яку постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року було частково змінено щодо мотивувальної частини, а в частині вирішення іншої частини позовних вимог скасовано з направленням справи у відповідній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - не приймаються до уваги судом. 
Більше того, предметом позову у даній справі є не земельна ділянка, а квартира АДРЕСА_2 (після реконструкції – нежитлове приміщення №1) у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_6 . Позивачем у даній цивільній справі доведено належними та допустимими доказами належність територіальній громаді міста Дніпра вказаного спірного нерухомого майна. 
Встановлені у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року обставини не можуть вважатися преюдиційними у справі, що переглядається, на яких частково ґрунтується апеляційна скарга. 
Надана до апеляційного суду копія ордеру №4560 серії Б на вселення в квартиру АДРЕСА_3 родині гр. ОСОБА_16 , на підставі рішення виконкому Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради від 17.09.2010 №277 «Про затвердження сумісного рішення керівництва та житлово-побутової комісії Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області та списку розподілу квартири АДРЕСА_3 оперуповноваженому гр. ОСОБА_16 » додатково свідчить, що спірна квартира належить територіальній громаді міста Дніпра (а.с. 169 т. 3). 
Разом з тим, у частині другій статті 26 Закону №1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону №1952-IV викладено в новій редакції. 
Так, відповідно до абзаців 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону №1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року до 26 липня 2022 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Згідно з абзацом 3 частини третьої статті 26 Закону №1952-IV в редакції, чинній з 26 липня 2022 року, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. 
Отже, в розумінні положень наведеної норми в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення в цій справі, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону №1952-IV в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. 
За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі №1952-IV. 
Враховуючи викладене, оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то вимоги позивача в частині скасування записів, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно про право власності від 31.07.2012 року №37266284 (про реєстрацію права власності ОСОБА_4  на спірний об`єкт нерухомості), від 04.03.2013 року №433548 (про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт нерухомості), від 13.09.2016 року №16395834 (про реєстрацію права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомості) - задоволенню не підлягають з наведених вище обґрунтувань, у зв`язку з неналежністю та неефективністю цього способу захисту порушених прав. 
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19-ц, від 20 квітня 2022 року у справі №454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі №380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі №754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі №447/2851/19. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування запису про право власності відповідача (№16395834 від 13.09.2016 року) суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. 
Тому оскаржуване рішення в частині скасування внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про право власності від 31 липня 2012 року №1714200072, від 04 березня 2013 року №1695800337, від 13 квітня 2016 року №3318514336 підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог. 
Колегія зауважує, що в оскаржуваному рішенні неправильно вказані номера оспорюваних записів про реєстрацію права власності, а замість них зазначені ідентифікаційні номера (РНОКПП) відповідних осіб, на чиє ім`я реєструвалось право власності. Однак, це не спростовує викладених вище висновків апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог та скасування рішення місцевого суду у відповідній частині. 
За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. ст. 141 ЦПК України). 
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви за вимогою про витребування майна (1762,00 грн), заяви про забезпечення позову (881,00 грн) та за подання касаційної скарги (1762,00 грн х 200% = 3524,00 грн) в загальному розмірі 6167,00 грн (а.с. 1 т. 1, 32 т. 3, а.с. 30 виділених матеріалів). 
На позивача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору при поданні апеляційної скарги, пропорційно залишеним без задоволення вимогам в оскарженій частині щодо скасування записів про право власності (1762,00 грн х 150%) у розмірі 2643,00 грн (а.с. 47 т.2). 
Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат), різницю сум на користь Дніпровської міської ради у розмірі 3524,00 грн (6167,00 грн. - 2643,00 грн.). 
У зв`язку з цим, оскаржуване рішення підлягає також скасуванню в частині розподілу судових витрат, з ухваленням у цій частині нового судового рішення. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині задоволених позовних вимог про витребування майна та скасування записів про право власності. 
Тому суд апеляційної інстанції справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, визнання недійсним договору іпотеки від 28 грудня 2017 року №1016, скасування записів про державну реєстрацію обтяження від 28.12.2017 №24211247 та про державну реєстрацію іпотеки від 28.12.2017 року №242212632, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є., усунення перешкод у користуванні майном, шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача – не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення. В іншій оскаржуваній частині щодо витребування майна рішення підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2020 року в частині скасування внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про право власності: від 31 липня 2012 року №1714200072; від 04 березня 2013 року №1695800337; від 13 квітня 2016 року №3318514336 та в частині розподілу судових витрат – скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до  ОСОБА_1  про скасування записів про право власності – відмовити. 
В іншій оскаржуваній частині рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2020 року – залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) судові витрати у розмірі 3524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 16 квітня 2025 року. 
Повний текст постанови складено 28 квітня 2025 року. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко

                                                                                       О.В. Свистунова