П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/4566/24	

Перша інстанція: суддя Величко А.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Градовського Ю. М., Єщенка О. В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – ГУ ПФУ в Миколаївській області) щодо проведення ОСОБА_1 з 01.03.2024 виплати пенсії відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі – Закон №2262-ХІІ), з обмеженням пенсії максимальним розміром десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області провести перерахунок та виплачувати пенсію ОСОБА_1 з 01.03.2024 відповідно до вимог Закону №2262-ХІІ, у розмірі 80% грошового забезпечення, з щомісячною доплатою в розмірі 2000 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 (далі – Постанова №713), із врахуванням індексації згідно постанов Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118, від 24.02.2023 №168 та постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 року №185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році», без обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Вказане рішення суду набрало законної сили 22 серпня 2024 року.
18 вересня 2024 року Миколаївський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист у даній справі.
20 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою в порядку статті 382 КАС України, в якій просить:
- встановити судовий контроль за виконанням рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області подати, у встановлений судом строк, звіт про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року.
Обґрунтовуючи вимоги даної заяви ОСОБА_1 указує, що 06 січня 2025 року на його пенсійний рахунок зараховано пенсію за січень 2025 року у розмірі 25 912,27 грн, яка виплачена, замість 28 775,43 грн, згідно рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року.
Заявник вважає, що пенсійний орган ухиляється від належного виконання судового рішення, оскільки його пенсія, згідно судового рішення, має становити 28 775,43 грн.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року в задоволенні даної заяви про встановлення судового контролю відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції констатував, що ГУ ПФУ в Миколаївській області виконано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року відповідно до покладених зобов`язань.
Так, виплату пенсії у перерахованому розмірі забезпечено у вересні 2024 року, розмір пенсії склав 28 775,43 грн.
Щодо суми заборгованості у розмірі 11893,20 грн, яка виникла на виконання судового рішення, то її включено до «Реєстру судових рішень» Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України та буде виплачено у порядку черговості.
Разом з цим, суд указав, що у заяві про встановлення судового контролю ОСОБА_1 зазначає про отримання пенсії у неналежному розмірі у січні 2025 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі – Постанова №1), яка набула чинності з 03 січня 2025 року, були внесені зміни до статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та установлено обмеження пенсії, в тому числі призначеної за Законом №2262-ХІІ.
Тому, на думку суду першої інстанції, з 01 січня 2025 року розмір пенсії позивача визначено відповідно до Постанови №1, що свідчить про виникнення нового спору, який не стосується належного виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року.

Не погоджуючись з указаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та задовольнити його заяву, шляхом встановлення судового контролю за виконанням рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року.
Апелянт продовжує наполягати на тому, що ГУ ПФУ в Миколаївській області не виконує рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року, оскільки з січня 2025 року обмежує виплату його пенсії розміром 25 435,84 грн.
Посилаючись на рішення Конституційного Суду України та Верховного Суду скаржник вважає, що обмеження пенсії максимальним розміром та зупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-ХІІ, порушують суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, зазначених у статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканість України.
У зв`язку з цим, скаржник вважає висновки суду першої інстанції про виникнення нових спірних правовідносин помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи.
Отже, на думку скаржника, рішення суду не виконано, а тому слід встановити судовий контроль за його виконанням в порядку статті 382 КАС України.

ГУ ПФУ в Миколаївській області, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Мотиви відзиву відтворюють позицію суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд апеляційної скарги за їх участю, скарга розглянута в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року, контроль за виконанням якого просить встановити позивач, набрало законної сили 22 серпня 2024 року, оскільки не оскаржувалося.
Згідно статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях по справах «Іммобільяре Саффі проти Італії», «Горнсбі проти Греції», «Жовнер проти України», «Бурдов проти Росії», «Ясіун`єне проти Литви», «Руйану проти Румунії» наголошує на тому, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.
У контексті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».
Отже, механізм ефективного судового захисту обумовлює у необхідних випадках застосування процедури виконання рішень суду.
Відповідно до частин 2, 4 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
У відповідності до положень частини 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Частини 1-3 статті 382-1 КАС України передбачають, що суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.

З аналізу викладених норм вбачається, що судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 по справі №826/9960/15.

Як свідчать обставини даної справи, ГУ ПФУ в Миколаївській області, на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року, здійснило перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 , відповідно до покладених судом зобов`язань.
Розмір пенсії позивача склав 28775,43 грн, виплату пенсії у перерахованому розмірі забезпечено у вересні 2024 року.
Загальна сума заборгованості пенсії, що виникла на виконання рішення суду склала 11893,20 грн.
ГУ ПФУ в Миколаївській області внесло відомості щодо заборгованості, яка виникла за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року, до «Реєстру судових рішень» Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України. Сума заборгованості буде виплачена у порядку черговості.

Водночас, як у заяві про встановлення судового контролю так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує про те, що, вже після виконання судового рішення, а саме – 06 січня 2025 року, позивач отримав пенсію в сумі 25 912,27 грн, замість належних 28 775,43 грн.
Тобто, з січня 2025 року пенсійний орган обмежив розмір пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром.

Досліджуючи підстави такого обмеження, суд першої інстанції установив, що воно відбулось у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови №1, яка набула чинності з 03 січня 2025 року.
Даною Постановою №1 були внесені зміни до статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та установлено обмеження пенсії, в тому числі призначеної за Законом №2262-ХІІ.

Аналіз змісту рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року  свідчить про те, що правомірність обмеження пенсії позивача максимальним розміром на підставі Постанови №1, не була предметом дослідження у вказаній справі, оскільки така була прийнята вже після ухвалення судового рішення.

За таких обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактичною підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення судового контролю стала незгода з діями пенсійного органу при виконанні Постанови №1, що свідчить про виникнення між сторонами нового спору.
Указане виключає можливість застосування інституту судового контролю, який направлений на забезпечення належного виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо встановлення судового контролю, що є підставою, відповідно до статті 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції – без змін.

Частина 2 статті 328 КАС України передбачає, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Оскільки ухвала суду першої інстанції щодо судового контролю, постановлена судом відповідно до статті 382 КАС України у цьому переліку відсутня, дана постанова суду апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 294, 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач – суддя                                                            І. О. Турецька

                    суддя                                                            Ю. М. Градовський

                    суддя                                                            О. В. Єщенко