Єдиний унікальний номер справи № 756/11108/24
Провадження №22-ц/824/6471/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
17 квітня 2025 року                                                                                                 місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді                Журби С.О., 
суддів                                     Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Павлової В.В., 
 
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) «Київтеплоенерго» про визнання дій неправомірними,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання дій неправомірними. 
Позивач просила суд:
- визнати неправомірними дії Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» щодо зняття з обліку вузла розподільного обліку теплової енергії та проведення нарахування за комунальну послугу з централізованого опалення (теплопостачання) в опалювальні сезони 2019-2024 років без урахування щомісячних показників лічильника теплової енергії (заводський номер 1339979), що обліковує теплову енергію в квартирі АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати відповідача у програмному комплексі КП «Київтеплоенерго» повернути на облік вузол розподільного обліку теплової енергії, що встановлений в квартирі АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок нарахувань за теплопостачання (централізоване опалення) з листопада 2019 року, враховуючи показання лічильника теплової енергії (заводський номер 1339979), встановленого в квартирі АДРЕСА_1 , та розміру здійснених ОСОБА_1 або третьою особою, яка законно користується зазначеною квартирою, платежів за послуги з централізованого опалення (теплопостачання) згідно з квитанціями про оплату.
26 вересня 2024 року на адресу суду надійшов відзив, у якому відповідач просив закрити провадження у справі з огляду на набрання законної сили  рішенням суду з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) «Київтеплоенерго» про визнання дій неправомірними було закрито. 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд неповно і невсебічно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи. У зв`язку з цим просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
11 березня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. 
У судове засідання, призначене на 17.04.2025 року, з`явилися представник позивача та представник відповідача.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:
Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» про зобов`язання припинити дії, що порушують право, та зобов`язання вчинити дії.
Як вбачається із зазначеного з рішення суду, позивач просив суд:
            -зобов`язати Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» взяти на абонентський облік вузли комерційного обліку теплової енергії, що встановлені у квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності;
- зобов`язати відповідача припинити дії щодо нарахування плати за споживання теплової енергії ОСОБА_1 або третьою особою, яка законно користується квартирою АДРЕСА_1 за нормами споживання теплової енергії;
- зобов`язати відповідача здійснювати нарахування плати за споживання теплової енергії ОСОБА_1 або третьою особою, яка законно користується квартирою АДРЕСА_1 , за показниками вузлів комерційного обліку теплової енергії, що встановлені у цій квартирі;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розміру плати за надані послуги з централізованого опалення квартири АДРЕСА_1 з урахуванням показників вузлів комерційного обліку теплової енергії, що встановлені у цій квартирі, за період з жовтня 2019 і по день ухвалення рішення у цій справі, а надмірно сплачені ОСОБА_1 кошти зарахувати в плату у майбутні періоди;
- зобов`язати відповідача прийняти розрахунки за надані ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення квартири АДРЕСА_2 за період з жовтня 2019 по день ухвалення рішення у справі.
Судом витребувано та досліджено матеріали справи № 756/3274/20 та встановлено, що предмет позову у справі № 756/11108/24 та у справі № 756/3274/20 стосується:
- взяття на обліку одного і того самого лічильника теплової енергії LQM-III-EIf (заводський номер 1339979), який встановлений у квартирі АДРЕСА_1 ;
- зазначені справи стосуються одних і тих самих обставин, а саме: укладення 08.02.2015 позивачем договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню № 024016000970100 із Публічним акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО»; розроблення ТОВ «Є-ІНЖИНІРИНГ КО» «Робочого проекту обладнання вузла обліку теплової енергії у квартирі АДРЕСА_1 , із використанням лічильника теплової енергії LQM- ІІІ- Elf»; зміни виконавця з послуг з централізованого опалення квартири на КП «Київтеплоенерго»; зняття з обліку згаданого вузла обліку у жовтні 2019 року, про що було повідомлено КП «Київтеплоенерго» у листопаді 2019 року, блокування (невідображення інформації щодо приладу обліку) особистого електронного кабінету.
Наведені позивачем доводи щодо невідповідності дій відповідача вимогам Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, а також Порядку визначення технічної можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії та економічної доцільності встановлення приладів - розподілювачів теплової енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2018 року № 829, були проаналізовані судом в ході розгляду справи № 756/3274/20.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції зазначив, що предмет позову, його підстави, сторони в обох справах є тотожними, а незначні відмінності у формулюванні позовних вимог та способі захисту не створюють підстав для іншого висновку. 
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції.
Положеннями ч. 4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові ВП ВС від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 зазначено, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 161/2823/19 (провадження № 61-6515св20)визначено поняття предмету та підстави позову як основних елементів, що визначають сутність будь якого позову.
Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гc19)).
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Основним доводом апеляційної скарги апелянт зазначає, що у справі № 756/11108/24 в якості підстав позову зазначені: 1 ст. 58 Конституції України; 2) ч. 4 ст. 82, ч. 4 ст. 236 Цивільного процесуального кодексу України; 3) ст. ст. 1, 4 Закону України від 22.06.2017 № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»; 4) п. 1, 10, 15, 29 постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення»; 5) п. 1, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2018 № 81 «Про затвердження порядку визначення технічної можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії та економічної доцільності встановлення приладів-розподілювачів теплової енергії»; 6) п. 10 Порядку оснащення окремих приміщень у будівлях вузлами розподільного обліку/приладами-розподілювачами теплової енергії та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2018 № 205, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 31.08.2018 за № 981/32433; 7) п. 12 Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвиту, будівництва та житлово-комунального господарства України ід 12.10.2018 № 270, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.11.2018, за 1304/32756.
            Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги.
В обох справах предметом розгляду є вимоги про відновлення засобу обліку одного і того самого лічильника теплової енергії LQM-III-EIF (заводський помер НОМЕР_1 ), який встановлений у квартирі АДРЕСА_1 , наслідком такого відновлення є нарахування плати за послугу відповідно до показів вказаного засобу обліку.
Таким  чином, зазначені справи стосуються одних і тих самих обставин, а саме:
- укладення 08.02.2015 року позивачем договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню № 024016000970100 із Публічним акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО»;
- розроблення ТОВ «Є-ІНЖИНІРИНГ КО» «Робочого проекту обладнання вузла облік теплової енергії у квартирі АДРЕСА_1 , із використанням лічильника теплової енергії LQM- III- Elf»;
- зняття з обліку згаданого вузла обліку у жовтні 2019 року, про що було повідомлено КП «Київтеплоенерго» у листопаді 2019 року, блокування (невідображення інформації щодо приладу обліку) особистого електронного кабінету.
При цьому посилання на нові норми законодавства України жодним не змінює правової підстави позову, яка в обох справах є однаковою.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі№924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №№922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі №910/18389/20.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                              С.О. Журба
 
Судді                                                                                                          Т.О. Писана  
 
                                                                                                                                К.П. Приходько