ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/575/24	Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В. 	
Провадження № 22-ц/817/81/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря - Дідух М.Є. 
без участі сторін, належним чином                         повідомлених про день, час та місце                 розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 594/575/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Когут Олександр Володимирович, на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року, ухваленого суддею Чир П.В., повний текст якого складено 21 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:
       у квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 
В обґрунтування позову посилається на те, що 10 червня 2021 року між сторонами був зареєстрований шлюб Борщівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис № 60. Вказує, що через різні погляди на шлюб та сімейне життя, між ними втрачено почуття взаєморозуміння та любові, шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть та проживають окремо два місяці, у зв`язку з чим він просить шлюб розірвати. 
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року позов задоволено.
       Шлюб, зареєстрований Борщівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) 10 червня 2021 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителем АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , актовий запис №60 розірвано.
       Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 968,96 грн.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Когут Олександр Володимирович, просить скасувати рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника зазначив, що суд першої інстанції виснував, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами було розірвано. Проте відповідачка бажає зберегти сім`ю, адже вони в шлюбі прожили незначний час та є молодою сім`єю, а тому вона вбачає можливість для збереження сім`ї.
       Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про необхідність розірвання шлюбу, оскільки не встановлено мотиви, з яких суд визнав, що збереження сім`ї є неможливим.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Когут Олександр Володимирович, до суду апеляційної інстанції не надходив.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Когут О.В. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету. 
ОСОБА_2 та його представник — адвокат Найда І.А., також в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином був повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку судових повісток до електронного кабінету. 
       Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
       У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
       Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що сторони 10 червня 2021 року у Борщівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 60, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 10.06.2021.
У шлюбі в сторін дітей не народилося.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Суд вживав заходів щодо примирення подружжя, надавши сторонам два місяці для примирення, однак до позитивного результату, це не призвело, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а тому шлюб між ними належить розірвати.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
       Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
       Відповідно до частини шостої статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
       Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
       Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
       Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
       Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
       Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
       Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. 
       Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
       За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
       Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
       Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
       Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
       Таким чином, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
       Європейський суд з прав людини у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначив: що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому, поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».
       Таким чином, принцип добровільності шлюбу є правовою засадою, яка передбачає можливість укладення шлюбу тільки за наявності вільної, повної, усвідомленої та поінформованої згоди, а у разі дефекту вільного волевиявлення (відсутності хоча б одного із елементів добровільності), забезпечує правовий захист від примусового шлюбу шляхом визнання його недійсним. Принцип добровільності поширюється і на фактичне співжиття (фактичний союз), а також діє протягом всього перебування у шлюбних (або фактичних) відносинах і зумовлює обов`язок держави гарантувати свободу розірвання шлюбу.
       Подальше існування шлюбу як добровільного союзу у разі відсутності вільної згоди чоловіка чи жінки на такий шлюб не може продовжуватись.
       Добровільність шлюбу є триваючою умовою, тобто має вирішальне значення не тільки під час укладення шлюбу, але і протягом усього періоду його дії. Адже жоден із подружжя не може бути примушений до продовження шлюбу, на гарантування цього і передбачено право розірвати шлюб.
       Отже, принцип добровільності в аспекті права на заборону примушення до продовження шлюбу реалізується через право розірвання шлюбу за взаємною заявою подружжя в позасудовому або судовому порядку (в порядку окремого провадження).
       Поряд із цим, закон передбачає можливість примусового розірвання шлюбу за заявою одного з подружжя.
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
       У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачкою, сторони сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, а його збереження суперечитиме інтересам позивача.
       Апеляційний суд зазначає, що сторона позивача категорично настоює на розлученні, про що вказано у позовній заяві від 22 квітня 2024 року, в запереченні на заяву про надання строку на примирення від 26 липня 2024 року, що, в свою чергу, свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачкою.
       Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2024 року клопотання відповідачки — ОСОБА_1 про надання строку сторонам на примирення задоволено та надано подружжю строк на примирення терміном 2 місяці.
       Проте примирення не відбулося, а також враховуючи те, що з квітня 2024 року до теперішнього часу позивач наполягає на розірванні шлюбу, відмова в його розірванні буде примушуванням до перебування у шлюбі, що є неприпустимим.
       Проаналізувавши наявні у справі докази та обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя та збереження їхнього шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
       Таким чином, врахувавши, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім`ї, позивач на розірванні шлюбу категорично наполягає, виключає будь-яку можливість примирення з відповідачкою, вважає, що подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу суперечить його інтересам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідачка не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем та має на меті зберегти шлюбні відносини, оскільки незгода відповідачки з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
       Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів, що сторони виявили намір примиритись, або дійшли згоди щодо продовження спільного проживання та підтримки сімейних відносин у матеріалах справах відсутні, та відповідачем не надано.
       З огляду на вказане, колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставним твердження відповідача в апеляційній скарзі про можливість зберегти шлюб, який не продовжився і після спливу строку на примирення сторін, а також протягом часу оскарження рішення в апеляційній інстанції.
       Тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами через небажання позивача продовжувати шлюбні відносини з відповідачем є законним та обґрунтованим.
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про наявність підстав для розірвання шлюбу. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Когут Олександр Володимирович, слід залишити без задоволення, а рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача, в межах нею понесених.
       Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Когут Олександр Володимирович, залишити без задоволення.
       Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на відповідача в межах ним понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст судового рішення виготовлений 21 березня 2025 року.

Головуюча                                                                                Н.М. Храпак

Судді:                                                                                Б.О. Гірський 

                                                                                       О.З. Костів