Справа №944/2742/20                                 Головуючий у 1 інстанції:Швед Н.П. 
Провадження №22-ц/811/1548/24                 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретарі: Чиж Л.М., Попенко І.І.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представниці відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області в складі судді Швед Н.П. від 11 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов`язання її спростувати та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов`язання її спростувати та відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити.
Вважає рішення суду таким, що постановлене з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи.
Зазначає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зокрема, в оскаржуваному рішенні зазначено, що: «Однак, при розгляді справи ці висловлювання не знайшли свого підтвердження, як і сам факт поширення відповідачем інформації, так як такі не підтверджені жодними допустимими доказами. Наданий представником позивача відеозапис не стосується подій, які мали місце 15.12.2019 року, а інші докази, які б підтверджували викладене в позовній заяві відсутні. Також, допитаний в судовому засіданні свідок підтвердив, що відповідачем під час зборів в народному домі 15.12.2019 року не було озвучено імені та по-батькові позивачки». На думку суду, стороною позивачки не доведено факту поширення інформації, а тому суд не здійснював її оцінку на предмет достовірності, оскільки обставини щодо її достовірності підлягають з`ясуванню після встановлення факту її поширення. Зазначає, що в обґрунтування своєї позиції сторона позивачки забезпечила явку свідка ОСОБА_5 , який в судовому засіданні надав пояснення про те, що в Народному домі с.Зелів відбулися збори, на яких обговорювалося питання щодо надання земельних ділянок сім`ям депутата ОСОБА_3 , та іншим депутатам, в подальшому яким була висловлена недовіра. Відповідач на зборах поводився дуже агресивно, особливо до тих мешканців села, які задавали йому питання пов`язані з утримання земельних ділянок ним та його родичами. Із зборів він не відлучався, штовханини позивачки з відповідачем не бачив. Свідок був позаду позивачки та бачив як відповідач розвернувся в її сторону і сказав «ти» тикаючи пальцем в неї. Він ображав позивачку непристойними словами, казав «сепаратистка їдь на ОСОБА_6 ». Свідок чітко сказав, що висловлювання відповідача були спрямовані до позивачки, а не в загальному до громади. Те що відповідач, під час звернення з образливими і неправдивими висловлюваннями до позивачки не називав ім`я і прізвища, не підтверджує те, що відповідач не звертався до ОСОБА_1 . Вказане свідок підтвердив в судовому засіданні. Однак, судом безпідставно не прийнято до уваги свідчення ОСОБА_5 . Зазначає, що позивачкою надано належні і допустимі докази приниження її честі і гідності ОСОБА_3 . Судом взято до уваги те, що в судовому засіданні відповідач позовні вимоги заперечив, покликаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що він не висловлювався в сторону позивачки образливими словами, не називав її прізвища, ім`я та по-батькові, та й взагалі її на зборах не бачив. Вважає, що даний позов є надуманим, щоб уникнути відповідальності за вчинення позивачкою кримінального правопорушення передбаченого ч.1ст.125 КК України. Також представник відповідача в судовому засіданні заявила, що під час виступу до нього раптово підбігла позивачка, яка нічого не пояснюючи нанесла йому декілька ударів по обличчі, внаслідок чого відповідачу стало погано і він викликав поліцію. Вказує на те, що така інформація є неправдивою, так як з метою зриву зборів, на яких ОСОБА_3 та двом іншим депутатам могли висунути недовіру за зловживання при передачі у власність земельних ділянок, домовився з працівниками поліції про те, що наряд поліції буде знаходитись неподалік Народного дому в той час коли будуть проводитись збори, і за його дзвінком зайдуть в приміщення, чим зірвуть збори і в результаті не буде висловлено недовіру йому та іншим депутатам. Для зірвання зборів Колодій поводився агресивно, провокував ОСОБА_1 на вчинення сварки, а саме, почав нецензурно висловлюватися, ображати, висловлювати неправдиві відомості, сподіваючись, що сварка переросте в застосування до нього сили з боку присутніх чоловіків, які встануть на захист честі і гідності жінки. Однак, громада передбачала те, що ОСОБА_3 буде вчиняти дії для зірвання зборів, тому всі поводилися спокійно, не реагували на поведінку відповідача. Розуміючи що його план зривається він сам спровокував штовханину серед чоловіків, під час якої пошкрябав собі обличчя, і почав викликати поліцію, в результаті чого збори були зірвані. Відповідач заперечував свої висловлювання до позивачки лише з метою уникнення відповідальності за свої дії. Також не надав жодних доказів підтвердження своєї позиції. Вважає, що судом безпідставно було взято до уваги заперечення відповідача, що призвело до невірного вирішення справи.
В судове засідання сторони не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси позивачки захищала представниця.
В останнє судове засідання представниця відповідача не з`явилася однак суд вважав за можливе завершувати розгляд справи за її відсутності та відсутності сторони відповідача зважаючи на те, що відповідач був повідомлений про час та місце розгляду належним чином, від представниці відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх сторони, а також представницею відповідача надано пояснення по суті розгляду у попередньому судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивачки на підтримання апеляційної скарги, представниці відповідача – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 34, 55 Конституції України, ст.ст. 1, 11 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 23, 200-201, 277, 1167 ЦК України, постанову ПВС України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» , п.5 постанови ПВС України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 3, 10, 13, 16, 76, 81, 83, 89, 141, 258-259,263, 265, 354 ЦПК України та залишаючи позов без задоволення, – виходив з того, що позивачка у 2014 році разом із сім`єю переселилась з м. Сімферополя, та з 2014 року проживає у с. Зелів Яворівського району Львівської області, працювала лікарем та брала активну участь у громадському житті. Вказані обставини сторонами не оспрювалися. Позивачка зазначила, що відповідачем була поширена інформація, яка принижує позивачку. Зокрема, така була поширена серед численної кількості мешканців с. Зелів на зборах села публічно. Однак, при розгляді справи ці висловлювання не знайшли свого підтвердження як і сам факт поширення відповідачем інформації, так як такі не підтверджені жодними допустими доказами. Наданий представником позивача відеозапис не стосується подій які мали місце 15.12.2019 року, а інші докази, які б підтверджували викладене в позовній заяві відсутні. Судом взято до уваги те, що допитаний в судовому засіданні свідок підтвердив, що відповідачем під час зборів в Народному домі 15.12.2019 року не було озвучено імені та по-батькові позивачки. На думку суду, позивачкою не надано жодних доказів поширення відповідачем інформації, зазначеної у позові, таким чином, позивачкою не доведено факту поширення відповідачем інформації щодо неї. Оскільки, позивачкою не доведено факту поширення інформації, суд не здійснював її оцінку на предмет достовірності, оскільки обставини щодо її достовірності підлягають з`ясуванню після встановлення факту її поширення. Суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову про визнання інформації недостовірною та її спростування відсутні як і підстави про відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими – не доведені, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов`язання її спростувати та відшкодування моральної шкоди, у якому (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просила:
- визнати недостовірною та такою, що принижує гідність ОСОБА_1 та ділову репутацію, поширену відповідачем 15.12.2019 року інформацію;
- зобов`язати відповідача у строк 30 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену відповідачем 15.12.2019 року недостовірну інформацію шляхом оголошення на зборах с. Зелів, наступного повідомлення: «Спростовую, що ОСОБА_1 сепаратистка, прошмандовка, курва, проститутка»;
- стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_1 з 2016 року проживає разом зі своєю сім`єю в с. Вороців Яворівського району Львівської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 в приміщенні Народного дому с. Зелів під час сільських зборів ОСОБА_3 , перебуваючи в стані агресії, висловився в її адресу образливими, нецензурними словами, такими як, «сепаратистка, прошмандовка, курва, проститутка, вали на Схід». Даний вислів є недостовірною інформацією, яка принижує честь і гідність позивачки та підлягає спростуванню, оскільки, такі висловлювання відповідача характеризують її як жінку легкої поведінки. Позивачка зазначила, що вислів «сепаратистка» в нашій країні асоціюється з людьми, які здійснюють діяльність по відокремленню території держави з метою розколу країни, ведення військових дій, знищення України, як держави. Відповідач називав м. Бердянськ Запорізької області, де вона народилася і проживала з батьками, Сходом України, та неодноразово казав їй «вали в Донецьк, та на Схід». Однак, Запорізька область є Півднем України, а в м. Донецьк, вона ніколи не жила, тому вважає, такі висловлювання безпідставними. У 2014 році ОСОБА_1 разом із сім`єю було депортовано з м. Сімферополя, де вони проживали в період з 2013-2014 роки, через те, що відмовилися приймати громадянство російської федерації. Позивачка була звільнена з роботи лікаря-консультанта у зв`язку з активною проукраїнською позицією щодо української мови. Щоб ніхто не дорікав ОСОБА_1 разом з двома маленькими дітьми вирішила переїхати у західну частину Україну. Стали на облік як переселенці, знайшли житло, роботу, дитячий садочок та школу. З 2014 року позивачка надавала безоплатні лікарські консультації потребуючим. Займала активну українську позицію. В 2015 році висувала свою кандидатуру на сільського голову, оскільки, розуміла, як зробити зміни в селі, та разом з громадою досягти успіху і розвитку села. ОСОБА_1 разом з Благодійним фондом «Львівська освітня фундація», опікувалася декілька років багатодітними і малозабезпечиними родинами, які опинилися в складних життєвих обставинах, і співпрацювала по програмі «Добрий сусід». Позивачка разом з дітьми займалася висадкою дерев, квітів, прибиранням сміття, та боротьбою з борщовиком. Організувала і провела разом з ГО «Green Life» Еко- Фестини на Ясниському кар`єрі, прибирання сміття в лісі, та довкола озер, яке було вивезено і здано на переробку, а за вилучені кошти, придбано для Домажирської школи два радіомікрофони з підсилювачем, та меблі в біологічний клас Вороцівської школи Яворівського району Львівської області. Разом з іншими активними жителями села позивачка неодноразово збирала допомогу для військових та поранених в шпиталях. Займалася приготуванням їжі для військових, передавала одяг та гроші для військових, плела маскувальні сітки. Зазначала, що для неї, як для людини, що дуже болісно переживає події на Сході України і часто чула від колег, військових лікарів, звірства сепаратистів, які вони чинять щодо українців, є надзвичайно образливо чути в свою адресу такі слова як «сепаратистка», що були сказані депутатом місцевої ради. Після таких висловлювань відповідача, вона була змушена виправдовуватися перед громадою села. Також як жінка, та мати трьох дітей, була принижена такими висловами, як «прошмандовка, курва, проститутка», оскільки, ніколи не давала приводу так говорити про себе. Звертала увагу суду на те, що відповідач неодноразово при зустрічі з позивачкою умисно голосно викрикав їй у слід «сепаратистка», та робив це цинічно, демонстративно, щоб всі навколо чули. Намагався принизити ОСОБА_1 , демонструючи оточуючим своє зверхнє ставлення. Розповсюдження відповідачем неправдивої інформації про те, що позивачка «сепаратистка та жінка легкої поведінки» призвело до погіршення її стосунків з людьми та негативно відбилося на стосунках в сім`ї. Син плакав, не розуміючи, чому маму називають такими ганебними словами. Вважала, що поширена відповідачем негативна та недостовірна інформація принижувала ОСОБА_1 соціальну оцінку громадської та професійної діяльності як людини, порушувала право на повагу до честі та ділової репутації. Відтак, просила суд позов задовольнити. 
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідніст0ь інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У статті 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 у 2014 році її разом із сім`єю переселилась з м.Сімферополя та з 2014 року проживає у с.Зелів Яворівського району Львівської області, працює лікарем та бере активну участь у громадському житті. Вказані обставини сторонами не оспроюються.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що відповідачем була поширена інформація, яка її принижує. Зокрема, така була поширена серед численної кількості мешканців села Зелів на зборах села публічно.
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду із позовною заявою, ОСОБА_1 стверджувала, що саме відповідач поширив про неї вказану інформацію, а тому з урахуванням вищевказаних приписів щодо змагальності сторін зобов`язана довести такі обставини належними та допустимими доказами.
Допитаний в судовому засіданні 20.07.2023 року в суді першої інстанції свідок  ОСОБА_7  суду повідомив, що 15.12.2019р. ОСОБА_3 був на зборах села у загальному приміщенні залу спереду, а ОСОБА_1 позаду нього сиділа через два ряди, а він стояв збоку позаду ОСОБА_1 . Свідок бачив як ОСОБА_3 розвернувся в сторону ОСОБА_1 і сказав "ти" тикаючи пальцем в позивачку. Він, також, ображав позивачку непристойними словами, казав «сепаратистка їдь на Схід».
Аналізуючи пояснення свідка колегія суддів вважає, що з вказаних пояснень чітко вбачається, що відповідач 15.12.2019 року на зборах села Зелів ображав позивачку нецензурними словами, про які вказано позивачкою в позовній заяві, а також словами «сепаратистка», «їдь на схід». Вказане мало місце в присутності багатьох інших людей. При цьому відповідач виокремив саме позивачку, вказавши на неї. Стосовно інших людей таких висловлювань у нього не було (вказаного сторона відповідача не заперечила).
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
У свою чергу фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження – це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Колегія суддів вважає, а також вказане підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідка в суді першої інстанції, що відповідач говорив образливі, принизливі слова стосовно позивачки, а не наводив певну інформацію (факти), тому вказані дії не можна вважати поширенням інформації, навпаки такі вислови відповідача слід вважати публічними образами позивачки, приниженням її як в її очах, так і очах інших людей.
За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
В позовній заяві позивачка просила зобов`язати відповідача у строк 30 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену відповідачем 15.12.2019 року недостовірну інформацію шляхом оголошення на зборах села Зелів повідомлення на спростування такої.
В той же час, як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Відтак, враховуючи те, що образа не може бути спростованою та те, висловлені відповідачем вирази є образливими та принизливими щодо позивачки, що принижує честь і гідність позивачки на користь останньої підлягає відшкодуванню моральна шкода за порушення її права на повагу до честі та гідності.
Згідно з п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тлумачення положень ст.11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Саме такі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №712/10999/22 (провадження № 61-13517св23), які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3, 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 року N4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Зважаючи на вказане, а саме те, що внаслідок публічної образи відповідачем позивачки – принижено її честь, гідність та завдано позивачці моральної шкоди, яка полягає у сильних душевних хвилюваннях, стресі, тривозі, образі, хвилюванні, тощо, а також з урахуванням обставин справи та зібраних у справі доказів, характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, колегія суддів вважає, що позов є підставним у частині вимоги про стягнення моральної шкоди та з відповідача на користь позивачки слід стягнути 5000 грн. для відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині підлягали до задоволення, однак решта вимог позовної заяви є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Відтак, доводиапеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково.
Оскаржуване ж рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов`язання її спростувати та відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2024 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов`язання її спростувати та відшкодування моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5000 грн. для відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти позову – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                   Я.А. Левик

Судді:                                                                                                 Н.П. Крайник 

М.М. Шандра