ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року 
м. Київ

справа № 340/10367/23
адміністративне провадження № К/990/9112/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Шишова О. О., Яковенка М. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року, ухвалене суддею Хилько Л. І., та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року, ухвалену колегією суддів у складі Баранник  Н. П., Малиш Н. І., Щербака А. А., у справі № 340/10367/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «С.А. Енерджі» до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
Товариство з обмеженою відповідальністю «С.А. Енерджі» (далі - позивач, ТОВ «С.А. Енерджі») звернулося з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області (далі - відповідач, контролюючий орган, скаржник), в якому позивач просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17 липня 2023 року № 00053620705, яким нараховано пеню за порушення вимог валютного законодавства у розмірі 21  126  310,42 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач наголошував, що протягом карантину, який тривав на час спірних правовідносин, було встановлено мораторій, відповідно до якого платникам податків не нараховувалася пеня, а нарахована, але не сплачена пеня підлягала списанню.
Позивач також не погоджується з висновками контролюючого органу про порушення вимог валютного законодавства, оскільки не враховано, що право вимоги за спірною зовнішньоекономічною операцією було передано іншій юридичній особі на підставі договору про відступлення права вимоги. Після укладення цього договору поставка товару боржником-нерезидентом була здійснена саме новому кредитору, а не позивачу. Позивач указує, що цивільне законодавство не містить заборони на зміну кредитора у зобов`язанні, в тому числі в рамках зовнішньоекономічних договорів, а тому вважає, що зобов`язання належним чином виконано новому учаснику правовідносин.
Кіровоградський окружний адміністративний суд рішенням від 01 травня 2024 року позов задовольнив.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що валютне законодавство допускає можливість зняття зовнішньоекономічної операції з валютного контролю (тобто завершення валютного нагляду банком) не лише у випадку фактичного виконання зобов`язань між резидентом і нерезидентом, а й у разі їх припинення іншим способом. Зокрема, таким способом може бути відступлення права вимоги або зарахування зустрічних однорідних вимог.
З урахуванням того, що у спірних правовідносинах було здійснено відступлення права вимоги та зарахування зустрічних вимог, суд дійшов висновку, що у позивача не було обов`язку забезпечити надходження товару у строк, визначений законодавством.
Крім того, місцевий суд указав, що контролюючий орган не мав підстав для нарахування позивачу пені за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, оскільки ці дії мали місце у період дії карантину, запровадженого Кабінетом Міністрів України з метою протидії поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 06 лютого 2025 року залишив рішення суду першої інстанції без змін по суті, однак виклав мотивувальну частину у новій редакції.
Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що позивача не можна притягувати до відповідальності за порушення граничних строків валютних розрахунків, адже на момент завершення строку саме він уже не був кредитором у правовідносинах з нерезидентом, а тому останній не мав обов`язку забезпечувати надходження товару.
Разом з тим, апеляційний суд звернув увагу на помилковість деяких висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині, які, хоча і не вплинули на правильність рішення у справі, мають бути виключені з мотивувальної частини.
Зокрема, суд апеляційної інстанції наголосив, що порядок здійснення валютних операцій, основи валютного регулювання та нагляду визначаються виключно Законом України «Про валюту і валютні операції». Відповідно, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 13 цього Закону, за порушення строків розрахунків за експортно-імпортними операціями нараховується на загальних підставах, навіть у період дії карантину. На таку пеню не поширюються положення пункту 52-1 підрозділу ХХ Податкового кодексу України.
Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи установили:
13 грудня 2021 року між позивачем та нерезидентом - компанією RECOM ITALIA SRL (Італія) укладено контракт № 20211207-001, згідно з яким сторони договору домовилися про придбання позивачем у контрагента сонячних фотогальванічних модулей RCM-640-SDМТ.
Загальна сума вказаного контракту становить 1 262 312,06 євро (еквівалент - 40  668  103, 30 грн).
На виконання умов зазначеного контракту позивач перерахував контрагенту попередню оплату, а саме: 25 січня 2022 року - 441 809, 22 євро (еквівалент - 14 164 138,51 грн) та 26 січня 2022 року - 820 502,84 євро (еквівалент - 26 503 964,79 грн).
Згідно з умовами Специфікації, контрагент-нерезидент повинен був поставити обумовлений товар позивачеві до 12 календарного тижня 2022 року, тобто до 26 березня 2022 року.
23 лютого 2022 року інша юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОБУД-СПМ ПЛЮС» також уклала з компанією-нерезидентом RECOM ITALIA SRL (Італія) контракт № 20220223-001 з аналогічним предметом. Загальна ціна товару за вказаним контрактом також склала 1 262 312, 06 євро.
18 квітня 2022 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОБУД-СПМ ПЛЮС» укладено договір № 18042022 про відступлення права вимоги, за яким позивач передав вказаній юридичній особі право вимоги щодо поставки товару на суму 1 262 312,06 євро за контрактом № 20211207-001 від 13 грудня 2021 року.
Відтак, позивач як первісний кредитор втратив такий статус у спірних правовідносинах, тоді як Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОБУД-СПМ ПЛЮС» набуло статусу нового кредитора.
Згідно з пунктом 2.1 договору від 18 квітня 2022 року № 18042022, за відступлення права вимоги за цим договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 1 262 312,06 євро в строк до 31 грудня 2023 року.
Того ж дня між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОБУД-СПМ ПЛЮС» та компанією-нерезидентом RECOM ITALIA SRL (Італія) було укладено договір № 20220418 про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно з умовами якого сторони, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди - на підставі статті 601 Цивільного кодексу України - про зарахування зустрічних однорідних вимог, що випливають з контракту № 20220223-001 від 23 лютого 2022 року, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОБУД-СПМ ПЛЮС» є боржником, а компанія RECOM ITALIA SRL - кредитором, та контракту № 20211207-001 від 13 грудня 2021 року, за яким, після підписання вказаного вище договору про відступлення права вимоги, компанія RECOM ITALIA SRL є боржником, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОБУД-СПМ ПЛЮС» - кредитором.
Головне управління ДПС у Кіровоградській області провело документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «С.А. Енерджі»  з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій по контракту від 13 грудня 2021 року № 20211207-001 (дата здійснення операції - 25 січня 2022 року, 26 січня 2022 року) за період з 25 січня 2022 року по 14 червня 2023 року.
За результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки складено акт від 21 червня 2023 року № 4869/11-28-07-05/38693108.
Згідно з висновками акта перевірки встановлено порушення позивачем частин першої, третьої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції», а також пункту 21 розділу II Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 5, у частині дотримання законодавчо встановленого строку розрахунків по контракту № 2011207-001 від 13 грудня 2021 року, укладеному з компанією-нерезидентом RECOM ITALIA SRL.
На підставі висновків зазначеного акта перевірки 17 липня 2023 року Головне управління ДПС у Кіровоградській області ухвалило податкове повідомлення-рішення № 00053620705, яким позивачу нараховано пеню в розмірі 21 126 310,42 грн.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Головне управління ДПС у Кіровоградській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, відповідач посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та зазначає, що суди попередніх інстанцій, застосовуючи частину третю статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції», а також підпункт 6 пункту 5 і підпункт 5 пункту 10 розділу ІІІ Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 02 січня 2019 року № 7, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 липня 2024 року у справі № 240/25642/22.
Відповідач акцентує увагу, що згідно з договором від 18 квітня 2022 року № 18042022 позивач відступив право вимоги за контрактом від 13 грудня 2021 року № R 20211207-001, тоді як до перевірки надано контракт від 13 грудня 2021 року № 2011207-001, що свідчить про невідповідність документів, наданих під час перевірки, умовам договору про відступлення права вимоги, а отже - про відсутність належного підтвердження факту передачі саме того зобов`язання, яке було предметом валютного контролю.
Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти доводів відповідача та просить залишити оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з такого.
Відповідно до підпункту 19-1.1.4 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті.
Закон України "Про валюту та валютні операції" від 21 червня 2018 року № 2473-VIII (далі - Закон № 2473-VIII) визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства.
Частиною першою статті 3 Закону № 2473-VIII встановлено, що відносини, що виникають у сфері здійснення валютних операцій, валютного регулювання і валютного нагляду, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону № 2473-VIII органами валютного нагляду відповідно до цього Закону є Національний банк України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику. Органи валютного нагляду в межах своєї компетенції здійснюють нагляд за дотриманням резидентами та нерезидентами валютного законодавства.
Частинами п`ятою, шостою цієї статті Закону передбачено, що Національний банк України у визначеному ним порядку здійснює валютний нагляд за уповноваженими установами.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, здійснює валютний нагляд за дотриманням резидентами (крім уповноважених установ) та нерезидентами вимог валютного законодавства.
Згідно з частиною дев`ятою статті 11 Закону № 2473-VIII органи валютного нагляду мають право проводити перевірки з питань дотримання вимог валютного законодавства визначеними частинами п`ятою і шостою цієї статті суб`єктами здійснення таких операцій. Під час проведення перевірок з питань дотримання вимог валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок, надання доступу до систем автоматизації валютних операцій, підтвердних документів та іншої інформації про валютні операції, а також пояснень щодо проведених валютних операцій, а агенти валютного нагляду та інші особи, які є об`єктом таких перевірок, зобов`язані безоплатно надавати відповідний доступ, пояснення, документи та іншу інформацію.
За змістом частини десятої статті 11 Закону № 2473-VIII у разі виявлення порушень валютного законодавства органи валютного нагляду мають право вимагати від агентів валютного нагляду та інших осіб, які є об`єктом таких перевірок і допустили такі порушення, дотримання вимог валютного законодавства та застосовувати заходи впливу, передбачені законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону № 2473-VIII Національний банк України за наявності ознак нестійкого фінансового стану банківської системи, погіршення стану платіжного балансу України, виникнення обставин, що загрожують стабільності банківської та (або) фінансової системи держави, має право запровадити встановлення граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.
Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої, восьмої статті 13 Закону № 2473-VIII Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.
У разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з імпорту товарів їх поставка має здійснюватися у строки, зазначені в договорах, але не пізніше встановленого Національним банком України граничного строку розрахунків з дня здійснення авансового платежу (попередньої оплати).
Порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, за результатами перевірки стягує у встановленому законом порядку з резидентів пеню, передбачену частиною п`ятою цієї статті.
Правління Національного банку України постановою № 5 від 02 січня 2019 року затвердило Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті (далі - Положення № 5).
Це Положення, відповідно до пункту 1 розділу І, визначає заходи захисту, запроваджені Національним банком України, порядок їх застосування (порядок здійснення валютних операцій в умовах запроваджених цим Положенням заходів захисту), а також порядок здійснення окремих операцій в іноземній валюті.
Згідно з пунктом 21 розділу ІІ Положення № 5 граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач на виконання контракту № 20211207-001 від 13 грудня 2021 року 25 січня 2022 року та 26 січня 2022 року перерахував контрагенту-нерезиденту попередню оплату за поставку сонячних фотогальванічних модулів у загальному розмірі 1 262 312,06 євро.
Станом на момент перевірки товар за вказаним контрактом поставлено не було.
Позивач пояснює це тим, що з 18 квітня 2022 року він не є кредитором у зобов`язанні за цим контрактом, оскільки на підставі договору про відступлення права вимоги передав усі права за зовнішньоекономічним договором іншій юридичній особі-резиденту України.
За твердженням позивача, новий кредитор набув право вимагати від нерезидента поставки товару, й у подальшому такий товар був фактично поставлений саме новому кредитору.
Положеннями частини першої статті 14 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» передбачено, що всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право, зокрема, самостійно визначати форму розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам.
Відповідно до положень статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони вільні у виборі виду договору та його умов, а згідно зі статтею 629 цього Кодексу укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З огляду на статтю 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, унаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2473-VIII валютне регулювання в Україні ґрунтується, серед іншого, на принципі свободи здійснення валютних операцій, що передбачає:
право фізичних та юридичних осіб - резидентів укладати угоди з резидентами та (або) нерезидентами та виконувати зобов`язання, пов`язані з цими угодами, у національній валюті чи в іноземній валюті, у тому числі відкривати рахунки у фінансових установах інших країн;
право фізичних та юридичних осіб - резидентів придбавати валютні цінності, активи за кордоном, переміщувати через митний кордон України валютні цінності;
запровадження обмежень і заходів захисту виключно з підстав та у порядку, визначених законом, з метою забезпечення стабільності фінансової системи і рівноваги платіжного балансу України;
недопущення неправомірного і необґрунтованого втручання держави у валютні операції.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 31 січня 2020 року у справі № 1340/3649/18 зробив висновок, що резидент є вільним у виборі форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з-поміж тих, що не суперечать законам України.
У цій постанові також зазначено, що припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є складовою гарантованого Конституцією України права на свободу підприємницької діяльності та може бути обмежено виключно законами України.
У розвиток наведеної правової позиції щодо застосування вищезазначених норм Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 29 липня 2021 року у справі № 817/1200/15 сформулював такий висновок: «У разі припинення зобов`язання за зовнішньоекономічним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у строк, встановлений нормами Закону № 185/94-ВР для розрахунків у іноземній валюті, підстави для притягнення резидента до відповідальності за порушення термінів розрахунків у іноземній валюті (за ненадходження валютної виручки) відсутні, незалежно від підстав виникнення зустрічних однорідних вимог та складу учасників зарахування зустрічних однорідних вимог. Обставини щодо зарахування зустрічних однорідних вимог та припинення внаслідок цього зобов`язань за зовнішньоекономічним договором підлягають встановленню судом з дослідженням належних щодо цього доказів».
Згідно з позицією Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 826/5478/18, вказані вище висновки Верховного Суду цілком застосовні у випадках відступлення права вимоги новому кредитору.
Колегія суддів враховує, що викладені вище правові висновки Верховного Суду були сформульовані у контексті застосування положень Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», який станом на момент виникнення правовідносин у тих справах був чинним.
Разом з тим, хоча зазначений Закон втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про валюту і валютні операції» від 21 червня 2018 року № 2473-VIII, наведені вище висновки Верховного Суду залишаються актуальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Це пояснюється тим, що Закон № 2473-VIII не запровадив нових концептуальних підходів до вирішення питання припинення зобов`язань за зовнішньоекономічними договорами шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог або відступлення права вимоги, не змінив засад свободи вибору способу розрахунків у межах законодавчо дозволених форм, а також не заперечив можливість припинення валютних зобов`язань способами, передбаченими цивільним законодавством.
Отже, правові висновки, сформульовані Верховним Судом у наведених вище постановах, зберігають свою правову значущість і можуть бути враховані при вирішенні цієї справи.
З цих саме підстав колегія суддів уважає за можливе застосувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 806/2513/17, де суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач вибув із договірних відносин після укладення договору про відступлення права вимоги та втратив статус резидента за зовнішньоекономічними операціями за цими договорами, а тому відпали підстави для здійснення валютного контролю щодо позивача при проведенні розрахунків за вказаними договорами.
У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що валютним законодавством не визначено порядку дій банку при заміні сторони в зобов`язанні за зовнішньоекономічними договорами, проте це не спростовує необхідності проведення заміни кредитора для належного ведення обліку валютних операцій та здійснення валютного контролю.
З огляду на зазначене, відступлення права вимоги у зовнішньоекономічному зобов`язанні є передбаченим законодавством правом сторін зовнішньоекономічного контракту (договору) і не суперечить принципам свободи договору та підприємницької діяльності. Передача права вимоги змінює особу кредитора у зобов`язанні, внаслідок чого саме новий резидент-кредитор набуває усіх прав та обов`язків за відповідною частиною зобов`язання, включаючи обов`язок щодо дотримання строків валютних розрахунків.
Відповідно, особа, яка вибула зі складу кредиторів (первісний резидент-кредитор), не може нести відповідальність за ненадходження товару або грошових коштів після моменту відступлення права вимоги, оскільки з цього моменту саме новий кредитор є стороною зобов`язання, на яку покладається обов`язок забезпечити своєчасне виконання зовнішньоекономічної операції.
Таким чином, відповідальність за порушення строків розрахунків має покладатися на нового резидента-кредитора, якому передано право вимоги.
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що позивач, у межах встановлених валютним законодавством строків розрахунків за зовнішньоекономічною операцією, перестав бути стороною спірних правовідносин, оскільки уклав угоду про передачу права вимоги іншій юридичній особі-резиденту, якій у подальшому фактично й було поставлено товар.
Враховуючи викладені вище положення валютного та цивільного законодавства, а також відповідну судову практику Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що втрата позивачем статусу кредитора за зовнішньоекономічним договором виключає можливість його притягнення до відповідальності за ненадходження товару у межах встановленого граничного строку розрахунків.
Верховний Суд уважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення, а тому прийняли рішення за правильного застосування норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 КАС України).
Таким чином, касаційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі №  340/10367/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                          І. В. Дашутін

Судді                                                                                                              О. О. Шишов

                                                                                                              М. М. Яковенко