Номер провадження: 22-ц/813/2771/25 
Справа № 504/1499/24
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Лозко Ю.П., суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, держави російська федерація в особі посольства держави російська федерація в Польщі про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією російською федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добросовісності, внаслідок неналежного виконання своїх позитивних обов`язків,

встановив:
У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просив стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди з держави російська федерація 10 000 000 грн та держави Україна - 2 грн.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є громадянином України, який народився та проживав у м. Маріуполь, Донецької області. У 2014 році рф внаслідок проведення незаконного референдуму та агресивної політики захопила частину території України, а 24 лютого 2022 року здійснила відкритий напад на Україну. 
Позивач є безпосереднім учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , що вплинуло на його психічне здоров`я, у зв`язку з чим, йому встановлений діагноз - тривожно-депресивний стан, що підтверджує сильні душевні страждання які були завдані внаслідок війни. Незаконна окупація рф території України зумовила вимушене переміщення позивача на підконтрольну Державі Україна територію.
Окупація рф частини території України та очевидна бездіяльність держави України, яка допустила військовий конфлікт, призвели до порушення права позивача на мир, безпеку, суверенітет і цілісність території, у зв`язку з чим йому завдано моральних страждань, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із незаконною збройною агресією російської федерації проти України, оскільки він щоденно зазнає стресу через постійні стреси і побоювання за свою безпеку та безпеку рідних, повітряні тривоги, та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури. Також він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки, організації свого життя та захисту порушених прав, через що також порушені його нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми.
Відповідачі порушили похідні права від права на мир, а саме право на безпеку, на суверенітет та цілісність території, право вільного пересування.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України. В решті вимог відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
Скаржник зазначає, що сам лише факт вчинення збройної агресії проти України є підставою для висновку про заподіяння йому моральної шкоди. Збройний конфлікт, який триває на території України, завдає шкоди всім громадянам України, незалежно від того, чи перебувають вони на окупованій території, чи в інших регіонах країни. Суд першої інстанцій не врахував відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо розміру відшкодування моральної шкоди та необґрунтовано дійшов висновку про стягнення на його користь моральну шкоду у вказаному вище розмірі, а саме лише 500 000 грн. На думку скаржника, зазначена сума відшкодування моральної шкоди не відповідає завданим йому державою-агресором душевним стражданням, пережитому стресу у зв`язку з побоюванням за свою безпеку, порушенням його нормальних життєвих зв`язків та додатковим зусиллям для організації свого життя. 
Представник Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року у частині вимог до Держави України без змін, як законне та обґрунтоване.
Скаржник будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи до судового засідання не з`явився, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Держави Україна в особі Міністерства юстиції України Васильєву С.О., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 "Агресія проти України" визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію "Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" N 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України "Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні", схваленої постановою Верховної Ради України N 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є уродженцем міста Маріуполь Донецької області, офіційно зареєстрований в АДРЕСА_1 та є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік №5122-5003112646.
Позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, і пов`язані із проходженням військової служби захворювання тривожно - депресивний розлад нерізко виражепий, двобічний гонартрох 1.ст..з незначним порушенням функції. Остеохондроз грудного відділу хребта, грижі Тh 7 – Th 9, протрузії міжхребцевих дисків Th 1-Th 5, Th.12, C — подібна деформація грудного відділу хребта з незначним порушенням функції. Ангіоцеребрадьца дистонія з незначним цефалгічиим, вестибуло-атактичним – лікворо - гіпертензивним синдромами, Хронічна вертеброгенна люмбоішалгія, відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 14.03.2023 року.
Звернення позивача до українського суду потрібно вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі N 428/11673/19 (провадження N 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі N 760/17232/20-ц (провадження N 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі N 463/14365/21 (провадження N 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі N 463/14366/21 (провадження N 61-3713св22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав за доцільне визначити розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди,  протиправними діями держави-агресора, у розмірі 500 000 грн. 
Скаржник вважає такий визначений судом розмір заподіяної йому моральної шкоди за вказаних вище обставин, яка підлягає відшкодуванню за рахунок рф є занадто заниженим і не відповідає розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України "Про міжнародне приватне право").
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав".
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі N 279/1834/22 (провадження N 61-1382сво23)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц (провадження N 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі N 214/7462/20 (провадження N 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі N 214/7462/20 (провадження N 61-21130сво21)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З огляду на положення ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини застосовуюється судами при розгляді справ як джерело права.
Так, у рішенні «Доган та інші проти Туреччини» (Doрan and Others v. Turkey (Just Satisfaction)№ 8803/02 від 13 липня 2006 року ЄСПЛ постановив, що внаслідок їх неможливості отримати доступ до своїх будинків та земель у селі Бойдас, заявники повинні були нести індивідуальний та надмірний тягар. Суд виснував, що можливість заявників повернутися до Бойдасу та компенсувати збитки, понесені ними протягом періоду, коли їм було відмовлено у доступі до своїх домівок та земель, поставить заявників, наскільки це можливо, у ситуацію, еквівалентну той, в якому вони були б, якби не було порушення статті 1 Протоколу № 1 та статті 8 Конвенції. Однак, із тверджень сторін випливає, що заявники більше не бажають повертатися додому та землі та розпочинати нове життя в Бойдасі. Таким чином, в обставинах даної справи присудження компенсації заподіяної матеріальної шкоди представляється найбільш підходящим справедливим задоволенням для заявників.
За встановленими обставинами цієї справи, м. Маріуполь, як на час звернення позивача до суду із цим позовом, так і на день ухвалення оскаржуваного рішення перебуває у окупації рф, що у унеможливлює повернення ОСОБА_1 до місця постійного проживання та відновлення звичайного способу життя.
Отже, ураховуючи, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер вимушених змін у його житті ( факт вимушеного переселення ОСОБА_1 з території міста Маріуполь), глибину фізичних та душевних страждань внаслідок ракетних обстрілів міста та області й ведення інших бойових дій з ураженням цивільних об`єктів, участі позивача у бойових діях та отриманих у наслідок цього розладів здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії РФ проти України, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також місце постійного проживання позивача на території України у с. Олександрівка, Одеського району, Одеської області, колегія суддів, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивача є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок рф, у сумі 10 00 000 грн.
Колегія суддів при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за рахунок рф внаслідок збройної агресії проти України враховує висновки Верховного Суду, які викладено у постанові 22 травня 2024 року у справі N 638/3891/22 (провадження N 61-8795св 23).
Водночас, щодо позивних вимог ОСОБА_1 до Держави України, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 завдано моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій Держави Україна в особі Міністерства юстиції України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не довів склад цивільного правопорушення відповідачем Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, що є юридичною підставою відповідальності держави Україна перед ним за завдані збитки, а отже його позов у цій частині є необґрунтованим.
Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року N 326 затверджено порядок визначення шкоди та збитків, завданих внаслідок збройної агресії.
Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню такої матеріальної та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно змінити, збільшивши розмір стягнутої з рф на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 500 000 грн до 10 000 000 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року в частині задоволення частково позовних вимог ОСОБА_1 до російської федерації, змінити, збільшивши розмір стягнутої з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 500 000 грн до 10 000 000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 09 травня 2025 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        О.Ю. Карташов

       М.В. Назарова