УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2025 року
м. Київ
справа № 361/3167/22
провадження № 51-1607ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 29 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 січня 
2025 року в кримінальному провадженні № 12022111130000804 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця с. Драчі Старокостянтинівського району Хмельницької області, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 
ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 
2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК - на строк 8 років 6 місяців; ч. 1 
ст. 263 КК - на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчиненому за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 22 квітня 2022 року приблизно о 19:00, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи у своєму будинку 
на АДРЕСА_1 , у зв`язку 
із давніми неприязними відносинами з його сусідом ОСОБА_6 вирішив убити останнього. У подальшому ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, узявши із собою предмет, ззовні схожий на пістолет, споряджений патронами (маркування в ході досудового розслідування не встановлено), вирушив до місця проживання ОСОБА_6 . Приблизно о 19:10 ОСОБА_5 , підійшовши до будинку на АДРЕСА_2 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, зайшов на територію цього домоволодіння та, діставши з карману вказаний предмет, ззовні схожий на пістолет, привів його 
у готовність та почав чекати на ОСОБА_6 , який о 19:15 вийшов у двір. Надалі ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, перебуваючи 
у тому ж місці, діючи з метою заподіяння смерті іншій людині, розуміючи протиправність своїх дій, з предмета, ззовні схожого на пістолет, спорядженого патронами, здійснив один постріл у ОСОБА_6 , після чого намагався покинути місце скоєння злочину, але був затриманий громадянами, які перебували поруч.
У результаті вказаних дій ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді наскрізного проникаючого вогнепального поранення черева, що є небезпечним для життя та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, виконавши таким чином всі дії, які вважав необхідним для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від його волі.
Крім того,  ОСОБА_5 21 березня 2022 року у невстановлений досудовим розслідуванням час, у встановленому досудовим розслідуванням місці, 
у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, в порушення додатку № 1, затвердженого п. 1 постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року 
№ 2471-XII «Про право власності на окремі види майна», пунктів 1-4, 9, 15 Положення по дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 12 жовтня 1992 року № 576, пунктів 2.8., 8.1., 8.2., 8.9 та глави 12 Інструкції 
про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21 серпня 1998 року № 622, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, незаконно без передбаченого законом дозволу придбав, носив та зберігав короткоствольну нарізну зброю калібру 7,62 x 25 мм, виготовлену шляхом внесення конструктивних змін саморобним способом в макет-масо габаритний пістолет конструкції Токарева ТТ, серії НОМЕР_1 , промислового виробництва, а також 7 патронів, що належать 
до боєприпасів до вогнепальної зброї, які є патронами калібру 7,62х25 мм, 
до моменту їх виявлення та вилучення 22 квітня 2022 року працівниками поліції під час огляду місця події на вул. Київська, буд. 74 у с. Залісся.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року вказаний вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2024 року щодо 
ОСОБА_5 залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на що просить скасувати оскаржені судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд 
в  суді першої інстанції.
Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про наявність у її підзахисного умислу, спрямованого саме на протиправне позбавлення життя іншої особи. Стверджує, що суди не в повній мірі з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки доказам, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених 
у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження та 
до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 . Стверджує, що дії її підзахисного суд мав би кваліфікувати за ст. 123 КК, оскільки подія злочину відбулася в достатньо короткий проміжок часу (одного світлового дня) і мала постійне продовження, починаючи з першого конфлікту потерпілого з обвинуваченим зранку і продовжуючи наполяганням потерпілого на проведенні у обвинуваченого обшуку працівниками поліції, проведенням цього обшуку тривалістю в декілька годин, який поєднувався з допитом та обмеженням пересування її підзахисного, подальшим відвідуванням обвинуваченим могили сина і самою подією кримінального правопорушення. Крім того, вказує на суворість ухваленого вироку щодо ОСОБА_5 та зазначає, що судом апеляційної інстанції усі вищевказані порушення були залишені поза увагою.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, 
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, 
що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання 
про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
У касаційній скарзі захисник не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_5 лише в частині його засудження за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК. 
Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок 
про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, послався на докази, що зібрані 
у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК. 
Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій оскаржених судових рішень, свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, зазначивши, що умислу на вбивство ОСОБА_6 не мав; показав, що 22 квітня 2022 року він зустрів 
ОСОБА_6 , який називав його образливими словами, зокрема мародером; ввечері він вирішив поговорити з останнім; підійшовши до його будинку побачив, 
що у дворі нікого не було; при ньому була зброя 40-их років без запобіжників, яку він забрав у мертвого росіянина 17 березня 2022 року; коли він підійшов до хати ОСОБА_6 , то вирішив перекласти пістолет в іншу кишеню і в цей час він випадково здійснив постріл, після чого його затримали та забрали зброю; зазначив, що все сталось випадково, про що він шкодує.
Незважаючи на таку позицію ОСОБА_5 , суд ретельно проаналізував та дослідив показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Крім того, суд обґрунтовано послався на дані, 
що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22 квітня 2022 року; протоколі огляду місця події від 22 квітня 2022 року; протоколах пред`явлення предмету та особи до впізнання 
за фотознімками від 22 квітня 2022 року; протоколах проведення слідчого експерименту від 23 квітня 2022 року за участі свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ; виписці із медичної карти амбулаторного хворого від 23 квітня 
2022 року; протоколах проведення слідчого експерименту від 13 та 25 травня 
2022 року за участі потерпілого ОСОБА_6 та обвинуваченого 
ОСОБА_5 ; висновку експерта № СЕ-19/111-22/14805-ФХВР від 20 червня 2022 року; висновку експерта № КСЕ-19/111-22/17013-БЛ від 20 липня 2023 року; висновку експерта № 35 від 13 червня 2022 року; висновку судово-психіатричного експерта № 147 від 31 травня 2022 року; рапорті поліцейського від 22 липня 
2022 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.
При цьому суд зауважив, що не може погодитися з позицією сторони захисту 
про те, що дії обвинуваченого за ст. ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано невірно, оскільки в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 123 КК. 
Як вказав місцевий суд, кваліфікація дій винного за ст. 123 КК (у редакції, чинній 
на момент вчинення злочину) можлива лише тоді, коли обставини справи свідчать про наявність трьох обов`язкових елементів цього складу злочину: стан раптово виниклого сильного душевного хвилювання у винної особи; протизаконне насильство, систематичне знущання чи тяжка образа з боку потерпілого; причинний зв`язок між діями потерпілого та діями винної особи. За відсутності хоч б одного 
з цих елементів дії винної особи не можуть бути кваліфіковані за ст. 123 КК (позиція Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 663/267/19).
Як встановив суд, обвинувачений після конфлікту з потерпілим пішов у своїх справах (на могилу до сина, допомагав людям прибрати сміття після окупації, пішов оглянути позиції окупантів під час окупації села), потім до домоволодіння потерпілого, де побачив, як він прощався зі своїми гостями, підійшовши так, щоб ніхто не бачив, з боку будинку, та, коли саме з будинку вийшов потерпілий, зробив один, як зазначав обвинувачений, раптовий постріл, спричинивши тим самим останньому наскрізне проникаюче вогнепальне кульове поранення черева, яке 
є небезпечним для життя та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, як встановлено в судових засіданнях, конфлікт відбувся між обвинуваченим та потерпілим, в результаті чого, обвинувачений бажав довести те, що потерпілий був неправий.
В свою чергу, як зазначив суд першої інстанції, матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів на підтвердження факту неправомірної поведінки потерпілого по відношенню до обвинуваченого, зокрема: недоведеним є той факт, що потерпілий розносить плітки у селі про те, що обвинувачений займається мародерством, оскільки свідки, які знають обвинуваченого 
протягом 10 та 20 років, цей факт не підтвердили; стороною захисту під час судового розгляду будь-які інші свідки заявлені не були; крім того, відсутні факти жорстокого поводження, приниження честі і гідності або системного характеру такого поводження з боку потерпілого, а також того, що обвинувачений під час події кримінального правопорушення перебував у стані вираженої емоційної напруги, ступінь якої досягав такого рівня, який позбавляв його можливості усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки. Також суд вказав на дані, що містяться у висновку судово-психіатричного експерта № 147 від 31 травня 2022 року, згідно яких підтверджується, що 
ОСОБА_5 на будь-який психічний розлад не страждає; може усвідомлювати свої дії та керувати ними; за своїм психічним станом застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; в період часу, до якого відноситься діяння, в скоєнні якого ОСОБА_5 підозрюється, на будь-який психічний розлад не страждав; він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується 
на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - 
із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.
Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення 
за апеляційною скаргою сторони захисту.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, 
встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.
При цьому апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам 
у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Як убачається з постановленої ухвали, колегія суддів визнала необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про відсутність у ОСОБА_5 умислу 
на вбивство ОСОБА_6 , зазначивши, що застосоване обвинуваченим знаряддя злочину, здійснення ним прицільного пострілу у частину тіла, 
де знаходяться життєво важливі органи, свідчать про те, що ОСОБА_5 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно-небезпечні наслідки та бажав їх настання. Крім того, суд вказав на те, що твердження сторони захисту про випадково здійснений постріл спростовуються показаннями потерпілого і свідків, які були очевидцями події та наполягали на тому, що ОСОБА_5 здійснив постріл умисно та прицільно. Також колегія суддів зазначила, що твердження сторони захисту про вчинення обвинуваченим інкримінованих йому дій в стані афекту, викликаному складним емоційним та моральним станом останнього внаслідок образ з боку потерпілого, смерті сина та перебування в окупації, є безпідставними та спростовуються висновком судово-психіатричного експерта № 147 від 31 травня 2022 року, яким встановлено, що ОСОБА_5 в період часу, до якого відноситься діяння, в скоєнні якого він підозрюється, на будь-який психічний розлад не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. При цьому, як зауважив суд, у дослідницькій частині висновку зазначається, що аналіз поведінки ОСОБА_5 у період правопорушення дозволяє встановити відсутність ознак, притаманних вираженим емоційним станам (афектам).
Також колегія суддів звернула увагу на те, що у своїх показаннях обвинувачений 
не зазначав про наявність у нього раптового розладу психічної діяльності, 
а стверджував, що здійснив постріл випадково, що повністю не узгоджується 
з доводами апеляційної скарги про вчинення злочину у стані афекту.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив, що, як встановлено в ході судового і апеляційного розглядів, дії обвинуваченого не були раптовими, мали заздалегідь спланований характер, були пов`язані з підшуканням зброї, вибором часу і місця вчинення злочину.
Постановлені у кримінальному провадженні вирок та ухвала є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Доводи захисника щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене 
ст. 123 КК, колегія суддів вважає неспроможними.
Верховний Суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК передбачено відповідальність за закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Згідно зі ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину 
до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою, коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.
Для кваліфікації дій обвинуваченого як замах на вбивство беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості його умислу. Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
Також Верховний Суд зауважує, що кваліфікація дій винного як вчинення злочину 
в стані сильного душевного хвилювання (ст. 123 КК) можлива лише у разі, якщо стан сильного душевного хвилювання раптово виник внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого. Установлення фактичних даних, які б свідчили про наявність таких обставин, які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є компетенцією суду. Стан сильного душевного хвилювання є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні. 
Як встановлено судами, відомостей з приводу наявності у засудженого в момент вчинення злочину емоційного стану, який значною мірою знижує його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними, матеріали провадження не містять; 
на підтвердження вказаних доводів стороною захисту жодних доказів не надано, 
не наведено їх і в апеляційній та касаційній скаргах; після конфлікту з потерпілим ОСОБА_5 пішов у своїх справах (на могилу до сина, допомагав людям прибрати сміття після окупації, пішов оглянути позиції окупантів під час окупації села), і лише потім прийшов до домоволодіння потерпілого, що виключає ознаку раптовості. Посилання захисника на емоційний стан ОСОБА_5 в момент здійснення пострілу не виправдовує його дій та не спростовує висунутого обвинувачення. Отже, за встановлених судами фактичних обставин дії засудженого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно. 
Колегія суддів приходить до висновку, що сукупністю наведених у вироку доказів підтверджено те, що поведінка засудженого до вчинення злочину (підійшов так, щоб ніхто не бачив, з боку будинку, чекав, коли з будинку вийшов саме потерпілий), характер, спосіб заподіяння (прицільний постріл) та локалізація тілесного ушкодження (черево, де знаходяться життєво важливі органи), а також знаряддя злочину (предмет, ззовні схожий на пістолет, споряджений патронами) безумовно свідчать про прямий умисел засудженого саме на позбавлення життя потерпілого. 
Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за апеляційною скаргою захисника.
З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України 
про кримінальну відповідальність.
Покарання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК призначено із урахуванням положень статей 50, 65 цього Кодексу, воно відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, ступеню суспільної небезпечності його дій, 
є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом 
не встановлено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження 
за її касаційною скаргою на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                 ОСОБА_3