ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року 
м. Київ

справа №500/3844/22
адміністративне провадження № К/990/27181/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 500/3844/22
за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області, про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2023 року (головуючий суддя - Глушко І.В., судді: Довга О.І., Запотічний І.І.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (далі - Тернопільський міськрайонний суд; відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі - ДСА; відповідач-2), Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області (далі - ТУ ДСА України у Тернопільській області), з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2022 року № 208-К «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 »;
- зобов`язати ДСА забезпечити ТУ ДСА України у Тернопільській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (по тексту - Закон №1402-VІІІ), починаючи з 19 липня 2022 року;
- зобов`язати ТУ ДСА України у Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду у відповідності до вимог статті 135 Закону №1402-VІІІ, починаючи з 19 липня 2022 року, з урахуванням виплачених сум та з проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;
- виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць допустити до негайного виконання.
ІІ. Обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_1 є суддею Тернопільського міськрайонного суду. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан. На підставі наказу відповідача-1 від 28 лютого 2022 року № 47-К позивач увільнений від роботи з 28 лютого 2022 року, у зв`язку із призовом на військову службу з числа резервістів під час мобілізації в особливий період зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. До 19 липня 2022 року ОСОБА_1 отримував щомісячну суддівську винагороду, однак у зв`язку із набранням чинності з 19 липня 2022 року Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (по тексту - Закон № 2352-IX) нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди було припинено на підставі наказу відповідача-1 від 25 липня 2022 року № 208-К.
За міркуваннями позивача, до спірних правовідносин слід застосовувати норми статті 135 Закону № 1402-VІІІ, який є спеціальним щодо нарахування та виплати суддівської винагороди. При цьому, у разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати необхідно спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом. Вказує, що посилання в оскаржуваному наказі на положення Закону № 2352-ІХ є недоречним, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Окрім того, позивач звертає увагу, що рішенням Ради суддів України від 14 квітня 2022 року №10 затверджені окремі рекомендації організації роботи судів та суддів в умовах воєнного стану, згідно з якими суддівська винагорода виплачується, якщо суддя увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби. З огляду на це ОСОБА_2 вважає, що нарахування та виплата йому суддівської винагороди під час проходження військової служби повинна здійснюватися у повному обсязі.  
ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ голови Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2022 року №208-К «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 ».
Зобов`язано ТУ ДСА України у Тернопільській області поновити нарахування та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду у відповідності до вимог частини другої статті 135 Закону № 1402-VІІІ, починаючи з 19 липня 2022 року з проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Встановлено порядок виконання рішення у частині зобов`язання ТУ ДСА України у Тернопільській області поновити нарахування та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду у відповідності до вимог частини другої статті 135 Закону № 1402-VІІІ, починаючи з 19 липня 2022 року, таким чином, що після нарахування суддівської винагороди ТУ ДСА України у Тернопільській області виконання має здійснюватися шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є ДСА.
Мотиви ухвалення рішення судом першої інстанції
Так, вирішуючи даний спір, Тернопільський окружний адміністративний суд керувався нормами Закону № 1402-VIII, Рішеннями Конституційного Суду України від 08 квітня 2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 та від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15), а також застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2022 року у справі № 990/4/22 щодо гарантій незалежності суддів, зокрема матеріального забезпечення. На основі аналізу положень названих законодавчих і судових актів суд першої інстанції констатував, що питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону № 2352-ІХ.
Окрім того суд першої інстанції урахував, що Рада суддів України у пункті 1 рішення від 05 серпня 2022 року № 24 звернула увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу. Аналогічної позиції з даного питання дотримується і Вища рада правосуддя (на офіційному сайті ВРП (hcj.gov.ua) у розділі «Головна» 28 грудня 2022 року розміщено публікацію під назвою «Суддям, які воюють, у повному обсязі має виплачуватись суддівська винагорода»). Подібне звернення щодо необхідності виплати суддівської винагороди суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на виконання рішення Ради суддів України від 05 серпня 2022 року №24, до розпорядників бюджетних коштів органів судової влади звернувся і XIX позачерговий З`їзд суддів України (рішення від 12 січня 2023 року).
У підсумку Тернопільський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що з урахуванням конституційних гарантій незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону № 1402-VIII над іншими актами законодавства, суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі, в тому числі з моменту набрання чинності Законом № 2351-IX, яким внесені зміни до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України). Зважаючи на це суд зробив висновок про протиправність наказу голови Тернопільського міськрайонного суду №208-К від 25 липня 2022 року «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 » та необхідність його скасування.
У зв`язку із цим суд першої інстанції зауважив, що підлягає задоволенню і похідна позовна вимога щодо зобов`язання ТУ ДСА України у Тернопільській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди у відповідності до вимог частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII, починаючи з 19 липня 2022 року з проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів. У цій частині суд першої інстанції керувався положеннями частини четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, якою передбачено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
У свою чергу, позовну вимогу про нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди з урахуванням виплачених сум окружний суд не задовольнив з огляду на те, з 19 липня 2022 року така виплата йому взагалі не проводилася.
Одночасно суд зауважив, що позовна вимога про зобов`язання ДСА забезпечити ТУ ДСА України у Тернопільській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , спрямована на майбутнє, оскільки стосується вже процесу виконання рішення суду в частині нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, а тому також не підлягає задоволенню.
Разом із тим, у контексті питання про обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача суд вирішив скористатися повноваженнями, визначеними частиною шостою статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) та встановити порядок виконання рішення суду в частині зобов`язання ТУ ДСА України у Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , суддівську винагороду у відповідності до вимог частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII, починаючи з 19 липня 2022 року наступним чином: після нарахування суддівської винагороди виконання має здійснюватися шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.
Тернопільський окружний адміністративний суд виходив із того, що виконання судового рішення у цій частині призведе до того, що відбудеться примусове списання/виплата цієї суми з бюджетних видатків, призначених для виплати суддівської винагороди. За такого вирішення ситуації для покриття дефіциту коштів на виплати поточних сум суддівської винагороди слід буде вирішувати питання про внесення зі сторони ДСА змін в кошторис ТУ ДСА України у Тернопільській області, ініціювання внесення змін у Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з метою отримання додаткових бюджетних асигнувань на ці потреби. Водночас, для виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів в державному бюджеті України передбачена спеціальна бюджетна програма КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА. Тож задля уникнення описаної ситуації суд вирішив установити порядок виконання рішення саме в такий спосіб.
Мотиви ухвалення постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 19 травня 2023 року Восьмий апеляційний адміністративний суд задовольнив частково апеляційну скаргу ТУ ДСА України у Тернопільській області та скасував рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року. 
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив. 
Визнав протиправним та скасував наказ Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2022 року № 208-К «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 ». 
Зобов`язав ДСА забезпечити ТУ ДСА України у Тернопільській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 135 Закону № 1402-VIII, починаючи з 19 липня 2022 року.
Зобов`язав ТУ ДСА України у Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду у відповідності до вимог статті 135 Закону №1402-VIII, починаючи з 19 липня 2022 року, з урахуванням виплачених сум та з проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
Звернув вішення суду в частині забезпечення коштами для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди, нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.
У постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що підставою для увільнення позивача від виконання службових обов`язків слугувало прийняття його на військову службу із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку з 28 лютого 2022 року відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, яка передбачала збереження за працівниками, призваними, зокрема на військову службу за призовом під час мобілізації, місця роботи, посади і середнього заробітку. Водночас, Законом № 2352-ІХ внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, відповідно до яких виключено норму щодо нарахування середнього заробітку у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 19 липня 2022 року. 
Втім, апеляційний суд відмітив, що Закон № 1402-VIII взагалі не містить такої правової категорії, як середній заробіток, а тому в даному випадку норми КЗпП України не можуть регулювати спірні правовідносини. Натомість, питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII, що, у свою чергу, виключає можливість застосовування до правовідносин стосовно виплати суддівської винагороди будь-які інші закони та/або підзаконні нормативні акти, у тому числі КЗпП України та Закон № 2352-ІХ. Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що при наявності розбіжностей чи колізій між Законом № 1402-VIII і будь-яким іншим нормативним актом, навіть законом, у питанні виплати суддівської винагороди застосуванню підлягають норми саме цього Закону, які мають пріоритет.
Додатково, суд апеляційної інстанції аналогічно, як і Тернопільський окружний адміністративний суд застосував норми Закону № 1402-VIII, Рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 2016 року № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 та від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15), а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2022 року у справі № 990/4/22 щодо гарантій незалежності суддів, зокрема матеріального забезпечення.
Поряд із цим, у своїй постанові суд апеляційної інстанції акцентував увагу, що спірний наказ щодо припинення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку з 19 липня 2022 року на період проходження військової служби винесено відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, у той же час предметом спору у цій справі є невиплата позивачу суддівської винагороди, що врегульовано статтею 135 Закону № 1402-VIII.
На основі таких мотивів суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність спірного наказу, що був скерований ТУ ДСА України у Тернопільській області та зумовив ненарахування та невиплату позивачу суддівської винагороди, починаючи з 19 липня 2022 року, критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, що має наслідком його скасування.
Вирішуючи питання щодо обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права позивача, Восьмий апеляційний адміністративний суд керувався тим, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана з діяльністю ДСА, як головного розпорядника бюджетних коштів, щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, діями якого порушено право позивача. Між тим, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, не ставить своїм завданням підміняти компетентні національні органи.
З огляду на це суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача на отримання суддівської винагороди є зобов`язання ДСА забезпечити ТУ ДСА України у Тернопільській області бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу, починаючи з 19 липня 2022 року, а ТУ ДСА України у Тернопільській області, у свою чергу, - нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду у відповідності до вимог статті 135 Закону № 1402-VIII, починаючи з 19 липня 2022 року, з урахуванням виплачених сум та з проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
У підсумку суд апеляційної інстанції констатував неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.
ІV. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
ДСА звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2023 року і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування вимог касаційної скарги ДСА зазначає, що одночасна виплата грошового забезпечення військовослужбовцю та суддівської винагороди судді створює надмірне навантаження на державний бюджет. Окрім того, такі виплати містять ознаки подвійної оплати праці: за виконання безпосередніх обов`язків, як військовослужбовця, та виплати суддівської винагороди судді, який не здійснює судочинство, але за ним зберігається цей статус. Тобто, виникає питання щодо конституційних гарантій рівності всіх перед законом.
Також вказує, що статтею 2 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» регламентовано, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб. Однак, стислий аналіз оскаржуваної постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду вказує на те, що всі військовослужбовці позбавлені права отримувати середній заробіток за основним місцем роботи, крім тих військовослужбовців, які мають статус судді. З огляду на зазначене, такий висновок суду порушує принцип недискримінації встановлений законом.
Додатково у скарзі ДСА посилається на можливість застосування аналогії права. Так, касатор зауважує, що спірні правовідносини не врегульовані спеціальним Законом № 1402-VIII, однак він регулює схожі правовідносини за своєю суттю, як-от приміром, коли суддя обирається членом Вищої ради правосуддя або ж членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Зокрема, якщо суддя за власним волевиявленням, в добровільному порядку має намір здійснювати повноваження (виконувати функціональні обов`язки) в інших установах, то за таким суддею зберігається посада та місце роботи.
ДСА вважає, що приймаючи оскаржувану постанову Восьмий апеляційний адміністративний суд неправильно застосував норми матеріального права, зробивши помилковий висновок, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, а не частини третьої статті 119 КЗпП України. Водночас наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування указаних норм права у подібних правовідносинах, а тому касаційна скарга ДСА подається з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Ухвалою від 04 вересня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ДСА. 
Принагідно зауважити, що копія ухвали Верховного Суду від 04 вересня 2023 року разом із копією касаційної скарги ДСА двічі направлялася ОСОБА_1 рекомендованим поштовим відправленням, однак до Суду повернулися конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
23 січня 2024 року вказані матеріали були повторно надіслані ОСОБА_1 на адресу його електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідь на що Верховний Суд отримав підтвердження позивача про отримання вказаного листа.
Між тим, позивач не направив Суду відзив на касаційну скаргу ДСА, що в силу частини четвертої статті 338 КАС України не є перешкодою для перегляду оскаржуваного судового рішення.
Відповідачі - Тернопільський міськрайонний суд і ТУ ДСА України у Тернопільській області також не подавали до Суду відзиви на касаційну скаргу чи письмові пояснення.
У зв`язку з обранням судді Губської О.А. до Великої Палати Верховного Суду, яка перебуває у складі колегії суддів, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2025 року визначено новий склад суду для розгляду касаційної скарги у справі № 500/3844/22 у складі: Соколов В.М. - головуючий суддя, судді: Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Ухвалою від 29 квітня 2025 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження.
V. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Наказом голови Тернопільського міськрайонного суду № 47-к «Про призначення ОСОБА_1 » позивача, призначеного Указом Президента України від 24 квітня 2012 року №286/2012 суддею Тернопільського міськрайонного суду строком на п`ять років, вважати таким, що приступив до виконання обов`язків з 21 травня 2012 року, та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу.
З 21 травня 2012 року по даний час ОСОБА_1 є суддею Тернопільського міськрайонного суду.
Наказом голови Тернопільського міськрайонного суду № 126-К «Про встановлення доплати за вислугу років суддям», установлено позивачу щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 % посадового окладу з 21 травня 2019 року.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки i оборони України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан.
Згідно з довідкою Тернопільського міськрайонного суду від 27 вересня 2022 року №50, ОСОБА_1 проходить службу в Збройних Силах України та рахується за Тернопільським міськрайонним судом.
Відповідно до наказу голови Тернопільського міськрайонного суду від 28 лютого 2022 року № 47-К «Про увільнення від роботи на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації» з 28 лютого 2022 року ОСОБА_1 увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу з числа резервістів під час мобілізації в особливий період зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.
Згідно з наказом голови Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2022 року № 208-К «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 », зокрема: припинено нарахування та виплату середнього заробітку ОСОБА_1 з 19 липня 2022 року; в наказі «Про увільнення ОСОБА_1 від роботи на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації» від 28 лютого 2022 року № 47-К слова «середнього заробітку» виключити.
VI. Джерела права й акти їхнього застосування
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Держава своєю чергою забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Основного Закону).
Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За змістом статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (також Закон № 389-VIII; у редакції на час виникнення спірних правовідносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до статті 12 Закону № 389-VIII в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається (стаття 26 Закону № 389-VIII).
Згідно зі статтею 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (також Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: 
громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Частиною другою статті 39-1 Закону № 2232-XII передбачено, що громадяни України, призвані на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та п`ятою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції до 19 липня 2022 року) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
19 липня 2022 року набрав чинності Закон № 2352-ІХ, яким внесено зміни до низки законодавчих актів України, у тому числі й КЗпП України, зокрема у частині третій статті 119 цього Кодексу слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Згідно зі статтею 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (також Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
VIІ. Позиція Верховного Суду
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2023 року касаційне провадження у справі відкрите з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, що свідчить про необхідність формування Верховним Судом висновку про застосування частини третьої статті 119 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII у спірних правовідносинах та, відповідно, надання відповіді на порушене у касаційній скарзі питання, а саме: норми права якого законодавчого акту підлягають застосуванню при вирішенні питання щодо виплати суддівської винагороди судді, який проходить військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, - КЗпП України чи Закону № 1402-VIII.
Отже, ключовим у розглядуваному спорі є питання, який різновид виплат повинен виплачуватися судді, який проходить військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації - суддівська винагорода, передбачена Законом №1402-VIII, чи грошове забезпечення відповідно до Закону № 2011-XII.
У відповідь на це питання Верховний Суд зазначає про таке.
Нагадаємо, що у цій справі позивачем є суддя Тернопільського міськрайонного суду ОСОБА_1 , який з 28 лютого 2022 року проходить військову службу в лавах Збройних Сил України у зв`язку з призовом на військову службу з числа резервістів під час мобілізації в особливий період, з огляду на що був увільнений від роботи зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на підставі наказу голови суду від 28 лютого 2022 року № 47-К. 
До 19 липня 2022 року за ОСОБА_1 зберігалися місце роботи, посада та виплачувалася суддівська винагорода, передбачена Законом № 1402-VIII. Однак, з 19 липня 2022 року Тернопільський міськрайонний суд оскаржуваним наказом від 25 липня 2022 року № 208-К припинив виплату позивачеві суддівської винагороди з огляду на зміни, внесені Законом № 2352-ІХ до частини третьої статті 119 КЗпП України.
Ці обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з даним позовом. 
Закон № 1402-VIII є спеціальним у питанні правового статусу судді, як носія судової влади. Нормами цього Закону передбачено, що суддя має особливий (спеціальний) правовий статус, який характеризується наявністю певних вимог, обмежень щодо зайняття цієї посади та гарантій його діяльності.
Судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та закону про судоустрій. Судді виконують свої обов`язки на професійній основі, мають однаковий юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця суду в системі судоустрою чи від адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Однаковість юридичного статусу усіх суддів обумовлена, зокрема, наявністю єдиного порядку набуття статусу судді, сукупністю прав та обов`язків судді, єдністю юридичних гарантій, які надають суддям можливість бути неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними. Із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).
Зокрема, Конституційний Суд України вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року №3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
Отже, Конституційний Суд України послідовно наголошує, що однією з гарантій незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, яке має гарантувати здійснення справедливого, незалежного, безстороннього правосуддя, а також, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів і не можуть бути скасовані чи зменшені іншими нормативними актами.
Особливістю цієї справи є те, що спірні правовідносини виникли у період дії правового режиму воєнного стану, введеного на всій території України з 24 лютого 2022 року. 
Зміст та правові засади правового режиму воєнного стану в Україні визначені в Законі № 389-VIII і особливістю його є, зокрема, призов громадян на військову службу під час мобілізації в особливий період.
Як зазначалося, з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України ОСОБА_1 , маючи особливий правовий статус судді та будучи заброньованим у силу законодавчих приписів, вступив до лав Збройних Сил України з метою виконання військового обов`язку щодо захисту Батьківщини. 
Із положень статті 2 Закону № 2232-XII слідує, що військова служба є державною службою особливого характеру, проходження якої здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом і такі громадяни є військовослужбовцями (стаття 2).
Таким чином, з моменту вступу ОСОБА_1 на військову службу він набув статус військовослужбовця у розумінні Закону № 2232-XII.
Згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
На час призову позивача на військову службу (28 лютого 2022 року) частина третя статті 119 КЗпП України встановлювала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Отже, за позивачем, як громадянином України, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігалися місце роботи, посада і середній заробіток в установі, де він працював на час призову, - Тернопільському міськрайонному суді.
Тут звернемо увагу, що правовою підставою для видання головою Тернопільського міськрайонного суду наказу від 28 лютого 2022 року № 47-К слугували Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», стаття 39-1 Закону № 2232-XII та стаття 119 КЗпП України. 
Отже, саме на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України суддю ОСОБА_1 було увільнено від роботи з 28 лютого 2022 року зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.
Відповідно, саме крізь призму згаданої статті Кодексу власне й визначалося правове становище й гарантії працівників, які були призвані на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Разом із тим Суд звертає увагу на Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, де вказано, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно із частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зробив висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.
Так, 01 липня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2352-ІХ (набув чинності 19 липня 2022 року), яким було внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України в частині гарантій збереження місця роботи, посади і середнього заробітку». Внаслідок цих змін за громадянами зберігаються лише місце роботи і посада. 
На підставі аналізу норми частини третьої статті 119 КЗпП України у редакціях до 19 липня 2022 року та після цієї дати можна зробити наступний висновок: 
- до 19 липня 2022 року за працівниками, зокрема призваними на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігалися місце роботи, посада і середній заробіток, а також здійснювалася виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону № 2011-XII; 
- після 19 липня 2022 року за працівниками, зокрема призваними на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігалися місце роботи і посада, а також здійснювалася виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону № 2011-XII.
Доцільно звернути уваги, що норми КЗпП України не містять приписів щодо особливостей регулювання правового становища суддів, які проходять військову службу в Збройних Силах України. Такі особливості не визначені й Законом №1402-VIII.
Це пояснюється тим, що у КЗпП України існує лише одна категорія осіб незалежно від їхнього статусу та посади - працівники, а в Законі № 2011-XII - військовослужбовці.
Відповідно, з початком проходження військової служби гарантії ОСОБА_1 , як працівника, призваного на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються КЗпП України, а як військовослужбовця - Законом № 2011-XII.
До внесення змін у частину третю статті 119 КЗпП України позивач мав право на таку гарантію, як виплата суддівської винагороди, передбаченої Законом №1402-VIII. Однак, ця гарантія була передбачена йому не Законом 1402-VIII, як судді, а КЗпП України - як працівнику Тернопільського міськрайонного суду, призваного на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. 
На тлі цього є логічним те, що внесення змін до частини третьої статті 119 КЗпП України щодо припинення виплати середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зумовило видання Тернопільським міськрайонним судом оскаржуваного наказу від 25 липня 2022 року № 208-К. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону № 2352-ІХ.
Колегія суддів наголошує, що середній заробіток, який виплачується працівникові за збереженим основним місцем роботи як соціальна гарантія згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України, та суддівська винагорода, визначена статтею 135 Закону №1402-VIII, мають різну правову природу та правове регулювання.
Особливий статус позивача корелює його обов`язку здійснювати правосуддя, і саме за це він отримує суддівську винагороду. Між тим, Закон № 1402-VIII не передбачає можливості здійснення суддею повноважень з одночасним проходженням військової служби, що підтверджується фактом увільнення ОСОБА_1 від роботи на час проходження військової служби.
За таких обставин Верховний Суд уважає, що у цій правовій ситуації не йдеться про втручання у конституційні гарантії незалежності судді, адже позивач не позбавлений права на отримання суддівської винагороди за виконання повноважень судді.
Посилання позивача на рішення Ради суддів України колегія суддів оцінює критично, оскільки вони мають рекомендаційний характер і не можуть превалювати над нормами закону.
Тож підсумовуючи викладене Верховний Суд дійшов висновку, який полягає у наступному:
- зі вступом ОСОБА_1 на військову службу він не позбавлений статусу судді та всіх передбачених Конституцією України та Законом № 1402-VIII гарантій, у тому числі на отримання суддівської винагороди;
- з 28 лютого 2022 року ОСОБА_1 набув статус військовослужбовця у розумінні Закону № 2232-XII, а тому пов`язані із цим статусом його соціальні гарантії, передбачені Законом № 2011-XII;
- з 28 лютого 2022 року ОСОБА_1 у розумінні КЗпП України є працівником, призваним на військову службу та має гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 цього Кодексу;
- у зв`язку з увільненням ОСОБА_1 від роботи на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України за ним зберігаються місце роботи та посада у Тернопільському міськрайонному суді.
З уваги на викладене Верховний Суд констатує, що при вирішенні питання про виплату суддівської винагороди судді, призваного на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, застосуванню підлягають норми КЗпП України та Закону № 2232-XII, оскільки Законом № 1402-VIII не врегульовано питання матеріального забезпечення суддів, які проходять військову службу в Збройних Силах України.
У контексті зазначеного доцільно врахувати постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 320/10955/23, прийнятої за подібних правовідносин, у якій предметом дослідження було питання щодо конкуренції норм Закону № 1402-VIII і КЗпП України при виплаті судді, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, суддівської винагороди.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносинах: «у разі проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також в інших випадках, передбачених частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ, за ним зберігається місце  роботи і посада на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. У цей період на суддю поширюється статус військовослужбовця, визначений нормативно-правовими актами, зокрема, гарантії правового і соціального захисту військовослужбовців, а суддівська винагорода судді не виплачується.» (пункт 7.36). 
Велика Палата Верховного Суду керувалась, серед іншого, тим, що Законом №1402-VIII не врегульовано, чи виплачується суддівська винагорода в разі проходження суддею, повноваження якого не припинені, військової служби, зокрема за призовом по мобілізації до лав Збройних Сил України в особливий період (з такої підстави військову службу проходить позивач). Вочевидь суддя у такому випадку не виконує свій професійний обов`язок щодо здійснення правосуддя з незалежних від нього причин, які також не пов`язані з організацією судочинства (пункт 7.14). У правовому регулюванні статусу судді немає норми, яка б визначала, які гарантії має суддя, якщо він, виконуючи військовий обов`язок по захисту Батьківщини, поступив на військову службу (пункт 7.25). У такому випадку суддя отримує також статус військовослужбовця з поширенням на нього гарантій правового і соціального захисту військовослужбовців, встановлених законом (пункт 7.26).
Велика Палата Верховного Суду зауважила про те, що як і здійснення правосуддя, військова служба є публічною. Суддя, поступивши на військову службу, здійснює функції, які притаманні цьому виду публічної служби, і така служба підлягає оплаті відповідно до умов, передбачених законом для неї. Засада оплати праці - «праця оплачується за виконану роботу (трудову функцію)» [це відповідає визначенню заробітної плати як винагороди за виконану роботу згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці»] - застосовна і в цьому випадку. Виконання одного виду публічної служби із застосуванням порядку оплати трудової функції, встановленого для іншого виду публічної служби, навпаки, суперечило б такій засаді (пункт 7.27). 
Отже, в разі коли суддя призваний для проходження військової служби, зокрема за призовом під час мобілізації, на особливий період, трудові відносини між ним і судом регулюються нормою частини третьої статті 119 КЗпП, оскільки в Законі №1402-VIII немає норми, яка б по-іншому регулювала ці відносини (пункт 7.32).
Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що поступивши на військову службу, позивач не втратив статусу судді, його повноваження судді збереглися в силу норм частини сьомої статті 126 Конституції України та статті 119 Закону №1402-VIII. Одночасно він набув статусу військовослужбовця. Будучи увільненим від виконання обов`язків зі здійснення правосуддя на період проходження військової служби, позивач у цей період не має права на отримання суддівської винагороди як винагороди за виконання професійного обов`язку судді. Він вступив у публічні правовідносини з державою щодо проходження військової служби на умовах, зокрема й щодо забезпечення (грошового, матеріального), які встановила держава для цього виду публічної служби. У зв`язку із цим припинення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди є правомірним (пункт 7.34).
Призвавши позивача для виконання конституційного обов`язку по захисту Батьківщини, держава взяла зобов`язання надати йому відповідні правові та соціальні гарантії, в тому числі й щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовця. Це відповідає й змісту норми частини третьої статті 119 КЗпП у чинній редакції, яка звільняє роботодавця від обов`язку виплачувати працівникові, призваному на військову службу, заробітну плату. За відсутності правової норми, яка б гарантувала збереження суддівської винагороди у разі призову на військову службу, вимоги про виплату суддівської винагороди при фактичному виконанні обов`язків військової служби, а не відправленні правосуддя не мають правового підґрунтя (пункт 7.35).
Беручи до уваги наведене вище, обставини справи та зміст спірних правовідносин, та враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 320/10955/23, колегія суддів приходить до висновку, що наказ Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2022 року № 208-К відповідає вимогам закону, прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Це свідчить, про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, колегія суддів констатує наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Ураховуючи, що суд касаційної інстанції за наслідками перегляду постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2023 року дійшов висновку про передчасність задоволення основної позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2022 року № 208-К «Про припинення збереження середнього заробітку ОСОБА_1 », то оцінка правильності вирішення судом апеляційної інстанції позовних вимог щодо зобов`язання ДСА та ТУ ДСА України у Тернопільській області вчинити дії не надається, оскільки не матиме жодного юридичного змісту. 
Згідно з частинами першою - третьою статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Водночас, за приписами статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З уваги на вказані положення КАС України та враховуючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, колегія суддів уважає за необхідне також скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року, як таке, що суперечить висновкам Суду, наведеним у цій постанові, та правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі №320/10955/23.
За вказаних обставин Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову повністю.
VІIІ. Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду справи та відсутність документального підтвердження понесених суб`єктом владних повноважень витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2023 року та рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року у справі № 500/3844/22 скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області, про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду