справа № 759/2572/23                     
головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/5186/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
19 березня 2025 року                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І.
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Кріуліна Костянтина Вікторовича, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , Київської міської ради, третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2023 року  ОСОБА_1   звернувся до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є рідним братом ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Разом з листом з Державного архіву міста Києва від 24 грудня 2008 року №1291 отримано завірену архівну копію договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 1999 року № 1775-А/914. 
На час укладання договору спадкодавцем - ОСОБА_1 угода не була посвідчена нотаріально у відповідності до вимог ЦК УРСР (1963 року) у нотаріуса, оскільки згідно з чинним на той час законодавством угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.
Згідно з пункту 1 договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_2 придбали у рівних долях квартиру АДРЕСА_1 .
На момент смерті померлому ОСОБА_1 належала на праві власності частка квартири АДРЕСА_1 . Інша частка квартири належить доньці померлого - ОСОБА_2 .
Вказане право власності не було зареєстровано належним способом, і тому згідно з інформаційною довідкою від 22 липня 2022 року № 305582325 нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 не має зареєстрованих у Державному реєстрі власників.
Вказує, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 1999 року № 1775-А/914 у спадкодавця ОСОБА_1 та його дочки - ОСОБА_2 виникло право власності у кожного на частку квартири АДРЕСА_1 . Той факт, що таке право не було зареєстроване, не виключає факту його виникнення чи існування.
Донька померлого - ОСОБА_2 не прийняла спадщину після смерті її батька - ОСОБА_1 
10 лютого 2021 року позивач, як спадкоємець другої черги за законом, подав органу нотаріату за належністю заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого брата - ОСОБА_1 .
Вказує, що державний нотаріус Дванадцятої Київської нотаріальної контори Основенко Л.М. виніс постанову від 10 лютого 2021 року № 1030 02/31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю документу про право власності на квартиру.
Вказує, що відсутність реєстрації права власності за спадкодавцем й іншим власником (відповідачем) на вказану квартиру, а також відсутність як такого оригіналу правовстановлюючого документу на цю нерухомість не є перешкодою реалізацією позивачем права на прийняття спадщини.
Мотивуючи наведеним, просить суд визнати право власності ОСОБА_1 в порядку спадкування на частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що померлий ОСОБА_1 за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, а тому квартира не є об`єктом спадкування і не увійшла до спадкової маси після смерті останнього.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кріулін К.В. подав апеляційну скаргу, у який просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та  неправильно застосовано норми матеріального права.
Вказує, що у цьому випадку підлягають застосуванню положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Закон України «Про товарні біржі» та Закон України «Про власність».
Зазначає, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу спірного нерухомого майна.
Зазначає, що згідно з статті 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Все вказане не спростоване ні судом, ні іншим учасниками справи, ні матеріалами справи. Оскільки померлий брат позивача повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, скаржник уважає, що покупець на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР та статі 49 Закону України «Про власність» набув право власності на вказану квартиру і правомірно володів нею.
Судом першої інстанції не враховано, що виникнення права власності на нерухоме майно в час укладення спадкоємцем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири від 14 травня 1999 року №1775-А/914 не було пов`зане із реєстрацією майнового права. На той час були відсутні норми чинного законодавства, які ставили б факт виникнення права власності в залежність від реєстрації в БТІ правовстановлюючого документу.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року змінено рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спадкодавцем не вчинялись дії щодо державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, тому відсутні підстави для задоволення вимог про визнання права власності на цей об`єкт (його частину) в порядку спадкування.
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду. 
   
Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 грудня 2024 року визначено склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Мостової Г.І.,                                   суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.
Питання відкриття апеляційного провадження вирішено ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року, а отже повторному вирішенню вказане питання не підлягало.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року                                                                     витребувано у Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори завірені належним чином матеріали спадкової справи № 2138/2008, реєстраційний номер спадкової справи у спадковому реєстрі 45067841, яка відкрита після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також довідку про коло спадкоємців  ОСОБА_3 , який помер                       ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На виконання вимог ухвали Київського апеляційного судуДванадцята  Київська державна нотаріальна контора надала витребувані апеляційним судом документи.
 
Представник відповідача Київської міської ради - Малуєва С. подала  пояснення від 11 березня 2025 року, де  зазначила про те, що Київська міська  рада є неналежним відповідачем у цій справі, просила про розгляд справи у відсутності представника відповідача.
Третя особа, Дванадцята  Київська державна нотаріальна контора надіслала клопотання  від 03 березня 2025 року №1038/01-16 про розгляд справи у відсутності її представника.
 
Щодо  правової позиції відповідача ОСОБА_2 .
Станом на день ухвалення постанови апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в порядку частини 6 статті 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.112-113, 127                     т. 1).
За інформацією від 13 грудня 2023 року №89047994 в ІТС «Реєстр територіальної громади міста Києва» за введеним запитом такої людини не знайдено (а.с. 34 т. 1). 
З відповіді Управління обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрованою не значиться, іншою інформацією не володіють (а.с. 128 зворот,129 зворот т. 1).
З відповіді №12074520 від 17 березня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру за запитом апеляційного суду встановлено, що за вказаними параметрами особу не знайдено.  
Останнє відоме місце проживання відповідача ОСОБА_2 :  АДРЕСА_2 .
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням  за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Відповідно до частини 10 статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач поштову кореспонденцію, що направлялася судом як першої так і апеляційної інстанції на останню відому адресу відповідача, не отримувала, кореспонденція повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, апеляційним судом розміщено оголошення на сайті судової влади про призначення розгляду справи.
Таким чином, апеляційний суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті                   6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій статті 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. 
Це передбачено пунктами  118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.
Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим місцем проживання, оголошення на сайті судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, апеляційний суд вважає, що гарантії статті 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо апеляційної скарги.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.
 
Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.
Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними братами.
Відповідно до актового запису про шлюб №567 від 27 квітня 1984 року, складеного Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 .
В актовому записі наявна відмітка про розірвання шлюбу, в якій зазначено: актовий запис про розірвання шлюбу №9027 від 17 вересня                   1998 року, складений Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті  Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Відповідно до відомостей вищевказаного актового запису про розірвання шлюбу, підставою для розірвання шлюбу є рішення суду ленінградського району міста Києва від 11 листопада 1997 року (а.с. 192 т. 1).
Згідно із договором купівлі-продажу від 14 травня 1999 року, укладеним на Українській біржі «Десятинна», ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_2 (1994 року народження, на той час неповнолітня) придбали по частині квартири АДРЕСА_1 . 
Відповідно до статті 227 ЦК України укладений договір підлягає реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації (пункт 10 договору).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12 лютого 2008 року серії НОМЕР_1 .
 Як вбачається з наданої на запит як суду першої так і апеляційної інстанції спадкової справи спадкової справи № 2138/2008, позивач 10 липня 2008 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого було відкрито спадкову № 2138/2008 (реєстраційний номер спадкової справи у спадковому реєстрі 45067841).
Згідно із довідками ЖЕО № 807 від 04 червня 2008 року №№ 819 та 820 особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_2 , відкрито на ім`я    ОСОБА_3 , який проживав за цієї адресою, але не був зареєстрований. Як вбачається з довідок за цією адресою відсутні інші зареєстровані особи (а.с. 43 зворот, 44 т. 1).
Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації   від 18 серпня 2008 року № 27307 № 5175 станом на 13 серпня 2008 року за даними книг реєстрації бюро квартира АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_3 не реєструвалась.
Відповідно до довідки Дванадцятої Київської нотаріальної контори від                    12 липня 2022 року № 3865/02-14 після смерті ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини за законом подав рідний брат померлого ОСОБА_1 . Інші спадкоємці у спадковій справі                     № 2138/2008 не звертались.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 2138/2008 інші спадкоємці у цій справі не звертались, будь які заяви про прийняття/відмову від спадщини відсутні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року                                                                     витребувано у Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори довідку про коло спадкоємців ОСОБА_3 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки Дванадцятої Київської нотаріальної контори від                    26 лютого 2025 року № 942/01-16 після смерті ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини за законом подав рідний брат померлого ОСОБА_1 . Інші спадкоємці у спадковій справі                     № 2138/2008 не звертались.
Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 10 лютого 2021 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1                      ОСОБА_1 за законом на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю документа, що підтверджує право власності на квартиру.
 
Згідно із частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені норми матеріального права, у справі, яка переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу».
Згідно із статтею 41 ЦК УРСР (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Положеннями статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
Згідно статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Згідно із частиною 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі                       № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21) зроблено висновок про те, що: «За статтею 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. Тому законодавство чинне на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР). Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 29 березня                    2018 року у справі № 904/4573/16 та від 04 вересня 2019 року у справі                           № 903/729/16».
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.
За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Таким чином, момент виникнення у особи права власності не пов`язаний з державною реєстрацією.
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), та Верховного Суду, викладеними у постановах                    від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 17 січня 2024 року у справі                   № 522/3999/23.
 
Судом встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу від 14 травня 1999 року, укладеним на Українській біржі «Десятинна», ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_2 придбали по частині квартири                   АДРЕСА_1 .
Згідно із довідкою ЖЕО № 807 від 04 червня 2008 року № 819, ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, матеріали справи містять відомості, що спірна квартира була передана одному з покупців за договором купівлі-продажу від 14 травня                    1999 року - ОСОБА_3 .
Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня                    1999 року у спадкодавця ОСОБА_3 виникло право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , і та обставина, що таке право не було зареєстроване у бюро технічної інвентаризації, не виключає факту його виникнення.
Отже, до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 увійшла частина належна спадкодавцю частина вказаного нерухомого майна.
З огляду на зазначене висновок суду першої інстанції про те, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя не набув право власності на спірну квартиру у зв`язку із тим, що не зареєстрував це майно у бюро технічної інвентаризації, є помилковим.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно із статтею 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно із статтею 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Матеріали справи свідчать про те, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 були дві особи: позивач ОСОБА_1 як брат померлого та спадкоємець другої черги і відповідач ОСОБА_2 , як дочка померлого та спадкоємиця першої черги.
Частиною першою статті 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Згідно із довідками Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 12 липня 2022 року № 3865/02-14 та 26 лютого 2025 року № 942/01-16 після смерті ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини за законом подав рідний брат померлого ОСОБА_1 . Інші спадкоємці по даній спадковій справі № 2138/2008 не звертались.
Дослідивши матеріали спадкової справи № 2138/2008, апеляційним судом встановлено, що будь які інші заяви (крім заяви позивача ОСОБА_1 ) про прийняття спадщини чи відмову від спадщини в матеріалах спадкової справи - відсутні.
Водночас з матеріалів справи вбачається, що позивач зазначив адресою проживання відповідача ОСОБА_2 спірну квартиру, частина якої належить їй на підставі договору купівлі-продажу, у якій на момент смерті проживав спадкодавець ОСОБА_3 .
Згідно із довідками ЖЕО № 807 від 04 червня 2008 року №№ 819 та 820 за адресою: АДРЕСА_2 ,  проживав ОСОБА_3 , але не був зареєстрований. Інші особи, що проживали чи були зареєстровані за вказаною адресою - відсутні.
Підсумовуючи, позовні вимоги про визнання права власності ОСОБА_1 в порядку спадкування на частину квартири АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.
 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кріуліна К.В.необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кріуліна Костянтина Вікторовича задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати право власності ОСОБА_1 у порядку спадкування на частини квартири АДРЕСА_1 (загальна площа 34 кв.м).
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 822 грн 83 коп. та за подання апеляційної скарги у розмір 7 092 грн 41 коп.
 
Дані про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;
Дані про боржника: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 12 травня 2025 року.

 
 
Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська