ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4226/25 Справа № 213/4025/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

       Справа № 213/4025/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,
відповідач   -   ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Мазуренком В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 січня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі – «ІнГЗК») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 225 000,00 грн., в рахунок моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року змінено та збільшено розмір моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 , з 225 000,00 грн. до 360 000,00 грн.
Національним банком України визначено обмеження щодо готівкових розрахунків, у зв?язку з чим єдиною можливістю виконання рішення суду було лише проведення переказу коштів на банківський рахунок. Матеріали справи не містили реквізитів банківського рахунку ОСОБА_1 , а тому 21.03.2024 ПрАТ «ІнГЗК» подано заяву про встановлення або зміну способу та порядку виконання судового рішення по зазначеній вище справі, однак ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року у задоволенні цієї заяви було відмовлено. 
Крім того, 14.05.2024 ПрАТ «ІнГЗК» направлено на адресу ОСОБА_1 лист з проханням надати банківські реквізити, однак ОСОБА_1 відмовився надавати банківські реквізити, оскільки це його персональні дані.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 червня 2024 року у витребуванні відповідної довідки теж було відмовлено, а постановою суду від 07 серпня 2024 року залишено без змін ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року. 
Позивач вважає, що, для своєчасного та оперативного виконання судового рішення, ОСОБА_1 мав надати суду інформацію про актуальні банківські реквізити, які ПрАТ «ІнГЗК» могло використати для добровільного виконання судового рішення. 
Вважає, що ОСОБА_1 умисно не надав можливість ПрАТ «ІнГЗК» в добровільному порядку виконати рішення по вказаній вище справі.
26.08.2024 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця для стягнення з ПрАТ «ІнГЗК» 360 000,00 грн. по справі 213/4796/23 в примусовому порядку. 
27.08.2024 постановою ВП №75911190 було відкрито виконавче провадження. Постановою виконавця було стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» основну винагороду приватного виконавця у розмірі 36 000,00 грн., та мінімальних витрат приватного виконавця в розмірі 190,00 грн. 
27 серпня 2024 року з рахунку ПрАТ «ІнГЗК» було списано 396 190,00 грн по вказаному виконавчому провадженню. 
Позивач вважає, що ненадання ОСОБА_1 можливості ПрАТ «ІнГЗК» виконати добровільно рішення суду по справі 213/4796/23 автоматично призвело до додаткових фінансових витрат ПрАТ «ІнГЗК» у вигляді стягнення 36 000,00 грн основної винагороди приватного виконавця та 190,00 грн мінімальних витрат приватного виконавця. 
Виконання судового рішення у справі 213/4796/23 саме в примусовому порядку сталося з вини ОСОБА_1 , що свідчить про прострочення кредитора. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача майнову шкоду у сумі 36 190,00 грн.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ПрАТ «ІнГЗК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що шкоду спричинено відповідачем його бездіяльністю та діями, які були направлені на завдання майнової шкоди боржнику (позивачу), отже має місце зловживання правом, яке за законом не допускається. Зазнає, що ОСОБА_1 умисно не надав можливість ПрАТ «ІнГЗК» в добровільному порядку виконати рішення суду по справі №213/4796/23, що набрало законної сили, що підтверджується особистою заявою ОСОБА_1 до Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2024 року про небажання надати банківські реквізити. Таким чином, ОСОБА_1 вчинив дії по безпідставній відмові прийняти належне виконання рішення суду по справі №213/4796/23, чим в подальшому штучно створив умови для понесення ПрАТ «ІнГЗК» додаткових фінансових витрат у сумі 36 000,00 грн. основної винагороди приватного виконавця та 190,00 грн. мінімальних витрат приватного виконавця. 
Згідно з ч. 9 ст. 27 «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, відповідно до законодавства боржник звільняється від сплати виконавчого збору/основної винагороди приватному виконавцю у разі виконання ним відповідного рішення в добровільному порядку (до відкриття виконавчого провадження). Отже, законодавством передбачена можливість боржника виконати рішення добровільно. За загальним правилом відповідне рішення виконується після набрання ним законної сили або несплати боржником зобов`язання у встановлений законодавством строк. На думку ПрАТ «ІнГЗК», для своєчасного та оперативного виконання судового рішення ОСОБА_1 мав надати інформацію про актуальні банківські реквізити, які могли бути використані боржником для виконання судового рішення.
Не можливо, на переконання представника позивача, погодитися із висновком суду першої інстанції щодо не доведеності, що відповідачем ОСОБА_1 було здійснено будь-які неправомірні дії, бездіяльність, що завдали майнову шкоду позивачу. Відносини з приводу заподіяння ПрАТ «ІнГЗК» майнової шкоди з боку ОСОБА_1 є позадоговірними. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16, ст. 22 ЦК України, способом захисту порушеного майнового права є відшкодування майнової шкоди. У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №554/2542/16-ц (провадження № 61-1207св18) зроблений висновок по застосуванню частини першої статті 613 ЦК України та вказано, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення в виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення в прийнятті виконання зобов`язання. Очевидно, що дії та бездіяльність ОСОБА_1 , який звернувся до суду з позовом щодо стягнення моральної шкоди у межах справи №213/4796/23 та мав на меті отримати грошові кошти на виконання рішення суду, а згодом відмовився надати свої банківські реквізити, суперечить його попередній поведінці (бажанню отримати відшкодування моральної шкоди) і є недобросовісними. ПрАТ «ІнГЗК» не відмовлявся виконувати рішення суду по справі №213/4796/23, але для цього потрібні були актуальні банківські реквізити ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про відсутність передумов для ініціювання примусового стягнення за рішенням суду по справі №213/4796/23.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 225 000,00 грн., в рахунок моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року змінено та збільшено розмір моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 , з 225 000,00 грн. до 360 000,00 грн.
Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ПрАТ «ІнГЗК» про встановлення або зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі 213/4796/23.
11 червня 2024 року ОСОБА_1 подав до Дніпровського апеляційного суду заяву, відповідно до якої не бажав надавати ПрАТ «ІнГЗК» реквізити свого банківського рахунку, оскільки там маються його персональні дані які він не бажав надавати відповідачу.
14 травня 2024 року ПрАТ «ІнГЗК» звернулось до ОСОБА_1 з пропозицією надати банківські реквізити, 16.06.2024 ОСОБА_1 отримав вказаний лист від ПрАТ «ІнГЗК».
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року апеляційну скаргу ПрАТ «ІнГЗК» залишено без задоволення. Ухвалу Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року залишено без змін (Провадження № 22-ц/803/5641/24, Справа № 213/4796/23).
27.08.2024 ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця з Виконавчим листом у справі №213/4796/23, номер провадження №2/213/188/24, також додав довідку з розрахунковим рахунком в банку.
Відповідно до Виконавчого листа від 20.08.2024, з ПрАТ «ІнГЗК» стягнуто на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, без врахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів – 360 000,00 грн.
28.08.2024 постановою приватного виконавця закінчено виконавче провадження у зв`язку з виконанням.
27.08.2024 постановою приватного виконавця визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69,00 грн, загальна сума мінімальних витрат: 190,00 грн.
27.08.2024 постановою приватного виконавця визначено стягнути основну винагороду на користь Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Євгенія Петровича у сумі 36000,00 грн.
27.08.2024 постановою приватного виконавця відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №213/4796/23. Зобов`язано боржника, протягом 5 робочих днів, подати декларацію про доходи та майно та попередити боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 36000 гривня (UAH). 
27.08.2024 ПрАТ «ІнГЗК» сплачено 396 190,00 грн. на розрахунковий рахунок приватного виконавця за вказаним виконавчим провадженням.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходи з того, що суду не доведено, що відповідачем ОСОБА_1 було здійснено будь-які неправомірні дії, бездіяльність, що завдали майнову шкоду позивачу. В даному випадку, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки фактично позивач не погоджується з відкриттям виконавчого провадження з примусового стягнення за виконавчим листом, та стягнення з позивача мінімальних витрат приватного виконавця та основної винагороди виконавця.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як встановлено судом, рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року, яке змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року, стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 360 000,00 грн., в рахунок моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків. 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Оскільки, відповідач ОСОБА_1 , у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до приватного виконавця з виконавчим листом у справі №213/4796/23, та дані дії ОСОБА_1 не можуть бути визнані неправомірними, й доводи апеляційної скарги позивача вказаного не спростовують.
Посилання ж в апеляційній скарзі на ту обставину, що у данному випадку мало місце прострочення кредитра, є безпідставними, з огляду на наступне. 
Так, згідно частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Тлумачення частини першої статті 613 ЦК України свідчить, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання.
Оскільки, право стягувача на звернення до приватного виконавця  гарантоване Конституцією України  та Законом України «Про виконавче провадження», у данному випадку, пред?явивши виконавчий лист по справі №213/4796/23 до виконання, ОСОБА_1 діяв у межах наданих йому повноважень та положення статті 613 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення  Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: