ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 454/1032/24
провадження № 61-17466св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (судді-доповідача), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Львівська обласна прокуратура, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року у склад судді Фарина Л. Ю.та постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратурипро відшкодування шкоди.
Позов обґрунтований тим, що він звернувся до Львівської обласної прокуратури із заявою про кримінальне правопорушення від 12 травня 2021 року, однак за його заявою відповідачем не внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, проте його заяву направлено за належністю до Державного бюро розслідувань у м. Львові. 
Дії посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви Фермерського господарства «ОСОБА_1.» (далі - ФГ «ОСОБА_1.») про вчинення кримінального правопорушення не відповідають вимогам статей 55, 56 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а також Конституції України. Своїми діями посадові особи Львівської обласної прокуратури порушили його права, передбачені статтею 40 Конституції України, і йому завдано моральні страждання, які полягають у приниженні честі, гідності та ділової репутації.
Просив стягнути з Львівської обласної прокуратури на його користь відшкодування майнової шкоди - 21,50 грн, моральної шкоди - 1 000 000,00 грн.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивач не надав доказів на підтвердження факту завдання йому майнової шкоди та моральних страждань органами прокуратури, причинного зв`язку між протиправною дією відповідача та негативними наслідками, а також не обґрунтував розмір заявлених вимог, не зазначив, чим саме позивач керувався при визначенні розміру завданої йому шкоди. Позивач не вказав, в чому саме полягало приниження його честі, гідності, ділової репутації, і, зокрема, через які неправомірні дії відповідача він зазнав приниження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року, просить їх скасуватита ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19. 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, повно і всебічно не з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вважає, що судами не були дотримані вимоги статей 8, 40, 55, 56, 150 Конституції України, статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України у подібних правовідносинах, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року у справі № 454/1032/24, в якій відсутні посилання на висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України у спірних правовідносинах.
Аргументи інших учасників справи
У лютому 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив Львівської обласної прокуратури на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що позивач не довів факту порушення права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбаченихпунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2021 року скаргу позивача ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи Львівської обласної прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу Львівської обласної прокуратури розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 травня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення та повідомити заявника про результати розгляду у встановленому законом порядку.
В матеріалах справи є інформація про те, що Львівська обласна прокуратура направила звернення ОСОБА_1 в порядку статті 141 КПК України до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Львові.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачений статтею 16 ЦК України. 
Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу вимог статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. 
Іншими словами, основоположні принципи цивільного процесуального права - диспозитивність та змагальність процесу полягають у тому, що особи, які беруть участь у справі, самі визначають свою процесуальну поведінку, при цьому у змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу. 
Поряд з цим, будь яких доказів порушення обов`язку щодо забезпечення змагальності процесу зі сторони суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено. 
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
У частині першій статті 270 ЦК України зазначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на повагу до гідності та честі. 
Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України). 
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі, підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. 
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. 
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. 
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт завдання шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. 
Суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 
Позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивач не надав доказів на підтвердження факту завдання йому майнової шкоди та моральних страждань органами прокуратури, причинного зв`язку між протиправною дією відповідача та негативними наслідками, а також не обґрунтовано розмір заявлених вимог, не зазначено, чим саме позивач керувався при визначенні розміру завданої йому шкоди. Позивач не вказав, в чому саме полягало приниження його честі, гідності, ділової репутації, і зокрема, через які неправомірні дії відповідача він зазнав приниження.
З таким висновком Верховний Суд погодитися не може з огляду на таке.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся із позовом до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. 
Позивач вважає, що дії посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви ФГ «ОСОБА_1.» про вчинення кримінального правопорушення не відповідають вимогам статей 55, 56 КПК України, а також Конституції України. Тому своїми діями посадові особи Львівської обласної прокуратури порушили його права, передбачені статтею 40 Конституції України, і йому завдано моральні страждання, які полягають у приниженні честі, гідності та ділової репутації.
З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2021 року ОСОБА_1 , діючи як представник ФГ «ОСОБА_1.», направив заяву до Львівської обласної прокуратури щодо можливих неправомірних дій судді Господарського суду Львівської області Артимоновича В. М., тобто стверджував про порушення прав та інтересів фермерського господарства. 
Проте у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся із позовом як фізична особа, стверджує про заподіяння йому майнової та моральної шкоди та просить її стягнути на свою користь.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не з`ясував, в чиїх саме інтересах діяв ОСОБА_1 , звертаючись із заявою до Львівської обласної прокуратури щодо можливих неправомірних дій судді Господарського суду Львівської області Артимоновича В. М., не перевірив юрисдикцію, в межах якої має розглядатися ця справа, що є істотним для правильного вирішення справи, та залишив рішення суду першої інстанції без змін. 
За наведених обставин Верховний Суд зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.
Саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень, з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів. 
Таким чином, суду апеляційної інстанції необхідно встановити, чи підлягають застосуванню стаття 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», до спірних правовідносин з урахуванням встановлених обставин справи.
Враховуючи викладене, постанова суду апеляційної інстанції не ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, а також на належному застосуванні норм матеріального права, тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Також як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Посилання в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах Верховний Суд відхиляє, оскільки, посилаючись на вказану обставину, заявник не зазначив, який саме висновок має бути сформульовано Верховним Судом у спірних правовідносинах щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а Верховний Суд самостійно не встановив, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, що може бути вирішена шляхом формулювання нової правової позиції.
Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
З огляду на зміст уточненої касаційної скарги, яка направлена засобами поштового зв`язку 11 січня 2025 року, заявник не обґрунтував необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми права; не вказав про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, що свідчило б про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями за заявника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам заявник. В іншому випадку вказане б призвело до порушення таких принципів цивільного процесу, як змагальності та диспозитивності.
Вивчивши зміст уточненої касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Щодо клопотань про внесення до Конституційного Суду України подання щодо тлумачення статті 56 Конституції України та конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України 
У касаційній скарзі містяться клопотання про внесення Верховним Судом до Конституційного Суду України подань щодо тлумачення статті 56 Конституції України та щодо конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 27 лютого 2009року № 1 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а ділової репутації фізичної та юридичної особи».
Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.
У зв`язку з уникненням, на думку заявника, непорозумінь при застосуванні судами норм Конституції України й для правильного застосування статей 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України заявник, керуючись статтею 147, пунктом 1 статті 150 Конституції України, статтями 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням ЄСПЛ від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України», просив Верховний Суд звернутися до Конституційного Суду України з окремими поданнями:
щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а саме: чи має право ОСОБА_1 на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви про кримінальне правопорушення; чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України;
щодо конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а ділової репутації фізичної та юридичної особи», а саме: чи відповідає Конституції України вказані постанови Пленуму Верховного Суду України.
Верховний Суд вважає, що заявлене клопотання за змістом не стосується тлумачення статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення суб`єктивного права заявника на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.
Результат аналізу статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стаття 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди. Водночас норми глави 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави й порядок відшкодування майнової та моральної шкоди.
Верховний Суд не встановив підстав, визначених частиною шостою статті 10 ЦПК України, для внесення подання до Конституційного Суду України як щодо неконституційності спеціальних положень ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування, зокрема моральної шкоди, так і щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України.
Отже, немає підстав для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а відповідне клопотання задоволенню не підлягає.
Крім того, відсутні правові підстави для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 27 лютого 2009року № 1 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а ділової репутації фізичної та юридичної особи», оскільки Законом України «Про Конституційний Суд України» визначено, що конституційне подання може бути подано щодо визнання акта (його окремих положень) неконституційним; офіційного тлумачення Конституції України.
Актами, які можуть бути предметом розгляду щодо відповідності Конституції України, є: закони та інші правові акти Верховної Ради України, акти Президента України, акти Кабінету Міністрів України, правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Постанови Пленуму Верховного Суду України до цього переліку не включені, а тому не є тими актами, щодо яких можливо звернутися з конституційним поданням.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом за наслідками вирішення відповідних клопотань у постановах: від 09 серпня 2023 року у справі № 454/551/22 (провадження № 61-8643св23); від 14 серпня 2023 року у справі № 454/290/22 (провадження № 61-9830св23); від 14 лютого 2024 року у справі № 454/2859/22 (провадження № 61-18146св23); від 28 лютого 2024 року у справі № 454/2857/22 (провадження № 61-7142св23); від 04 червня 2024 року у справі № 757/3597/22 (провадження № 61-18496св23), від 02 жовтня 2024 року у справі № 757/3634/23-ц (провадження № 61-4613св24).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не може вважатись законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити докази у справі, надати належну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх підставі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про звернення до Конституційного Суду України із конституційними поданнями відмовити.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 І. М. Фаловська
Судді                                                                                                              В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
            О. М. Ситнік