КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
01 квітня 2025 року                                                                        м. Київ
 
Унікальний номер справи № 754/14853/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7201/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва 26 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Бабко В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, щомісячно, починаючи стягнення з березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 1-3).
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 26.02.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис за № 210 та виданого свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.02.2005 року. Від шлюбу сторони мають спільних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 липня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживають разом з позивачем, який самостійно несе витрати по утриманню дітей, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини. Відповідачка після розірвання шлюбу залишила обох дітей на виховання та утримання позивача та проживає окремо від дітей разом з новою сім`єю. Вказував, що на дату звернення до суду з вказаним позовом неповнолітнім є лише ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стверджував, що сторони не дійшли згоди щодо того, в який спосіб відповідач буде виконувати свій матеріальний обов`язок перед спільними дітьми та відповідно який розмір аліментів сплачуватиме на їх утримання. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом (а.с. 1-3).
27.11.2024 року до суду від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 аліменти на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частини з усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.10.2024 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 33-35).
На обґрунтування відзиву зазначала, що вона працює в Управлінні соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на посаді начальника відділу з питань ветеранської політики. Зазначала, що вона добровільно перераховує кошти своєму неповнолітньому сину ОСОБА_5 безпосередньо на його картковий рахунок. Також вказувала, що вона частину свого доходу витрачає на утримання своїх непрацездатних батьків, які є пенсіонерами та інвалідами ІІ групи. Зазначала, що хоча старший син ОСОБА_6 , і досяг повноліття та навчається в коледжі, вона продовжує і йому матеріально допомагати в міру своїх можливостей. Таким чином, враховуючи витрати на утримання непрацездатних батьків, надання матеріальної допомоги старшому сину, а також необхідністю задоволення власних потреб просила позов задовольнити частково (а.с. 33-35).
18.12.2024 року до суду від позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що додані до відзиву копії пенсійних посвідчень та копії довідок МСЕК є неналежними доказами, оскільки належним чином не засвідчені. Зазначав, що позивач дійсно звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідачки на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання в розмірі 1/4 частки з усіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, справа не розглянута, рішення по справі не ухвалено, відтак, відповідач не несе жодних витрат на утримання спільного повнолітнього сина. Щодо понесення відповідачем добровільних витрат на утримання дітей позивач зазначав, що він не погоджується з визначенням оплат аліментів відповідачкою на утримання дітей, оскільки такі платежі не містять вказівки оплати саме аліментів на утримання дітей, такі платежі не носять постійного характеру. Звертав увагу суду, що оплата відповідачкою аліментів синам на суму 10 000,00 грн. кожному в жовтні 2024 року підтверджує її фінансову спроможність сплачувати аліменти в більшому розмірі ніж 1/4 від її заробітку. На підставі викладеного просив позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 127-130).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу відповідачки, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.10.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.(а.с. 134-139).
Не погодившись з рішенням суду, 22 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Придувалов В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частини з усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.10.2024 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 142-149).
На обґрунтування скарги зазначав, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, судом не було враховано ряд доказів, які були заявлені відповідачем.
Суд не врахував, що відповідач зазначала, що на момент вирішення справи ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з неї аліментів на утримання ОСОБА_4 як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23-річного віку. Позов розглядається Деснянським районним судом м. Києва у справі № 754/14851/24. При цьому, розмір аліментів, які позивач просив стягнути з відповідача становить як і в даній справі частину усіх її доходів.
Також, судом не було враховано те, що відповідач є єдиною дитиною батьків, які є інвалідом ІІ групи, що фактично без встановлення опіки утримання їх є її обов`язком, який визначений законом. При цьому, відповідач є єдиною донькою своїх батьків та має безпосередній обов`язок щодо їх утримання (а.с. 142-149).
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Лазарєвої О.В., в якому остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін (а.с. 171-182).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.
 
Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, заперечення на ухвалу районного суду про відкриття провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Судом встановлено, що 26 лютого 2005 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_1 , який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 210 (а.с. 10).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.07.2023 року по справі № 754/7351/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26.02.2005 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 210  - розірвано (а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві., актовий запис № 2977 (а.с. 9).
Судом також встановлено, що сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть.
У позові зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає з позивачем ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами у справі.
Згідно із Актом про підтвердження місця фактичного проживання особи (не за місцем реєстрації) від 17.10.2024, ОСОБА_2 та його двоє дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , фактично з березня 2023 року постійно проживають в житловому будинку, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14, зворот).
Позивач ОСОБА_2 працює в ТОВ «Інтеріум Компані» на посаді менеджер (управитель) в оптовій торгівлі з 08.08.2024, з посадовим окладом 15 000,00 грн., що підтверджується довідкою директора ТОВ «Інтеріум Компані» Сидоренка О.Г. № 1-08-08/2024 від 08.08.2024 (а.с. 11).
Відповідач ОСОБА_1 працює в Управлінні соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з 09.03.2011 на посаді начальника відділу з питань ветеранської політики (а.с. 40).
Згідно із Довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 , її заробіток з січня 2024 року по жовтень 2024 року включно становить 357 197,98 грн. (а.с. 41).
У відповідачки ОСОБА_1 є двоє батьків пенсійного віку, які є інвалідами ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою до акта огляду МСЕК, виданими на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 38, 42-43, 44, 45).
Позивачем до суду надано довідку про рух коштів по картці, відкритої на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої вбачається що з листопада 2023 року по листопад 2024 року відповідачка ОСОБА_1 щомісячно перераховує сину ОСОБА_5 грошові кошти (а.с. 30-32).
Відповідачем також до суду надано копії квитанції на підтвердження переказу коштів сину ОСОБА_5 , за період 2023-2024 років (а.с. 47-124).
 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів(ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ч. 1  ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
Частиною 2 ст. 183 СК України визначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Посилався на те, що не дійшли згоди з відповідачем щодо її участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідачка ОСОБА_1 є особою працездатного віку, офіційно працевлаштована та має стабільний щомісячний дохід. Жодних доказів, того що батьки відповідачки перебувають на її утриманні, чи потребують саме додаткового утримання від відповідачки, або вона є офіційно встановленим опікуном своїх батьків, до суду не надано. А відтак, підстав для зменшення розміру аліментів немає. До матеріалів справи не додано копію рішення суду по справі, з якої суд би міг дійсно встановити, що за рішенням суду з відповідачки вже стягуються аліменти на повнолітнього сина. При цьому, вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідачки  ОСОБА_1 , починаючи з березня 2023 року, не підлягають задоволенню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачка в добровільному порядку перераховувала грошові кошти своєму неповнолітньому сини ОСОБА_5 на його утримання. Відтак, стягнення аліментів на дитину необхідно розпочати від дня пред`явлення позову до суду, а саме з 21.10.2024.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі відповідачка посилалась на те, що вона несе витрати на утримання своїх батьків пенсійного віку, які є інвалідами ІІ групи, що, в свою чергу, є її законним обов`язком та на підтвердження чого надала до суду першої інстанції пенсійні посвідчення та довідки до акта огляду МСЕК, виданими на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 38, 42-43, 44, 45).
Так, з наданих до суду вищевказаних доказів вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_1 (а.с. 38).
            Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 , ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи з числа учасників ліквідації аварії на ЧАЕС, інших ядерних аварій та випробувань, довічно (а.с. 42).
Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , ОСОБА_8 є інвалідом 2 групи, загальне захворювання, довічно (а.с. 44).
Проте, відповідачкою не було надано до суду першої інстанції доказів на підтвердження того, що батьки відповідачки перебувають на її утриманні, оскільки лише наявність копій пенсійних посвідчень та актів огляду МСЕКне може свідчити про те, що батьки перебувають на утриманні відповідачки.
Також, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що суд першої інстанції не врахував, що на момент вирішення даної справи ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з неї аліментів на утримання ОСОБА_4 , як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23-річного віку, а саме частину усіх її доходів.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції було вірно надано оцінку вказаним доводам апелянта, а саме, що до матеріалів справи не додано копії рішення суду по справі, з якої суд би міг дійсно встановити, що за рішенням суду з відповідачки вже стягуються аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання.
Крім того, надана до суду першої інстанції довідка про заробітну плату ОСОБА_1 підтверджують можливість  ОСОБА_1 сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина у визначеному судом першої інстанції розмірі.
Матеріали апеляційної скарги не місять доказів того, що відповідачка не має змоги надавати кошти на утримання неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття, та жодних обставин, які не дають йому змоги сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі, апелянтом в апеляційній скарзі не зазначено.
Матір повинна утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, обставин, які б перешкоджали цьому не встановлено, а з урахуванням мінімального розміру аліментів на дитину, а також з врахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне стягнути з відповідачки аліменти на утриманні неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини її доходу.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що таке судове рішення не позбавляє відповідачку права заявляти вимоги про зменшення розміру стягуваних аліментів з підстав, передбачених чинним законодавством. 
З огляду на положення п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пп. «а»-«г» п. 2 ч. 3 цієї статті.
 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва 26 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                                      О.В. Борисова

                                                                                                          В.М. Ратнікова