П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 566/1216/23
Провадження № 22-ц/4815/550/25

Головуючий у Млинівському районному суді
Рівненської області: суддя Лободзінський А.С.
Заочне рішення суду першої інстанції проголошено 
(вступна і резолютивна частини) о 12 год. 10 хв.
27 грудня 2024 року у селищі Млинів
Дубенського району Рівненської області
Повний текст рішення складено: 03 січня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С. 
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 та її представника – адвоката Панчини Петра Євгеновича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Дудника Сергія Володимировича на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна шляхом визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2023 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна шляхом визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що з 11 серпня 2002 року по 12 січня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Внаслідок шлюбних відносин мають четверо малолітніх дітей. 
Під час шлюбу ними як подружжям за спільні кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , титульне право власності на який зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу вона разом з дітьми вимушена змінити місце проживання, а ОСОБА_2 залишився проживати у спільному будинку. Вважає, що набутий шляхом будівництва під час шлюбу житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим заявляла про його поділ у рівних частках, визнавши за нею право власності на частку спірного будинку з господарськими будівлями.
Заочним рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2024 року позов задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 218,3 м2, житловою - 100,2 м2 з господарськими будівлями і спорудами.
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на (ідеальну) частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 218,3 м2, житловою - 100,2 м2 з господарськими будівлями і спорудами.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 500 гривень.
Ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області від 03 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2024 року залишено без задоволення.
У поданій через свого представника – адвоката Дудника С.В. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права і фактично - у неповноті з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить його скасувати, відмовивши у задоволенні позову повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про хибність висновків суду про те, що спірний житловий будинок придбано за спільні кошти сторін в інтересах сім`ї. Натомість вважає, що цей будинок не куплено ними, а побудовано особисто відповідачем як робітником за кошти ОСОБА_3 , додатково отримуючи заробітну плату за його будівництво. В подальшому, за домовленістю із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 тимчасово зареєстровано як власника у Державному реєстрі прав на нерухоме майно з метою підключення електроенергії та газопостачання, а також уведення будинку в експлуатацію. При цьому ОСОБА_3 у той час перебувала за кордоном, що унеможливлювало вирішення цих обставин з її участю.
Між тим, при перегляді заочного рішення на фінансові документи з приводу перерахунку коштів на будівництво і придбання будівельних матеріалів з оплатою робіт і послуг суд увагу не звернув. 
Також слід залучити до участі у справі ОСОБА_3 , адже оскаржуване рішення впливає на її права і обов`язки.
Вважає, що питання залучення цієї особи до участі у справі не заявлялося, оскільки на час розгляду справи позивач через свого представника вела з відповідачем домовленості про вирішення спору про право власності на буд. АДРЕСА_2 у позасудовому порядку замість відмови від позову у цій справі. Ці обставини є предметом шантажу для розв`язання правовідносин щодо права на зазначену квартиру. При цьому сім`я ОСОБА_4 зареєстрована і проживає у кв. АДРЕСА_3 .
Крім того, причиною неявок відповідача у судові засідання є направлення судових повісток не за адресою його реєстрації. Також вказує, що сім`я відповідача є багатодітною, яка отримувала фінансову допомогу від держави на утримання дітей. Тобто родина неспроможна була придбати спірний будинок.
Не погоджувався також із визначеним судом розміром судового збору.
У поданому відзиві представник позивача – адвокат Панчина П.Є., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
08 травня 2025 року представником ОСОБА_2 – адвокатом Дудником С.В. подано на електронну пошту Рівненського апеляційного суду клопотання про зупинення провадження у справі з тих міркувань, що його довіритель проходить військову службу в зоні виконання бойових дій. Відповідна довідка про цей факт додана до матеріалів справи у Млинівському районному суді.
При цьому від імені ОСОБА_2 зверталася увага і на те, що ним не укладено з адвокатом договору на представництво інтересів у суді апеляційної інстанції, а тому він має намір особисто брати участь у справі. Щодо ОСОБА_5 , то він представляє його інтереси поза межами суду на підставі відповідного доручення. Разом з тим указував, що в зв`язку із місцем дислокації військової частини змушений направити клопотання через адвоката Дудника С.В., котрий представляв інтереси у суді першої інстанції.
Між тим, з клопотанням погодитися не можна.
Так, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
На а.с. 117-117, зв., міститься копія заяви ОСОБА_2 від 02 лютого 2025 року, адресована Млинівському районному суді і направлена електронною поштою адвокатом Дудником С.В., про те, що відповідач 24 січня 2025 року мобілізований до лав Збройних Сил України і знаходиться у навчальному центрі у Львівській області.
Будь-яких інших доказів, в т.ч. і довідки, на яку покликається ОСОБА_2 , про те, що відповідач перебуває у складі Збройних Сил України чи утворених відповідно до закону військових формуваннях, які переведені на військовий стан, матеріали справи не містять, а відповідачем чи його представником надано не було.
Сама ж по собі заява відповідача від 02 лютого 2025 року, що адресована Млинівському районному суду, не свідчить про наявність мотивів для задоволення клопотання.
Тому обґрунтованих підстав для зупинення провадження у справі колегією суддів не встановлено. 
При цьому адвокат Дудник С.В. вправі брати безпосередню участь у судовому засіданні як представник ОСОБА_2 .
Крім того, 12 травня 2025 року ОСОБА_2 подано клопотання про зупинення провадження у справі з тих самих підстав, які наводилися і в клопотанні, поданому адвокатом Дудником С.В. через електронну пошту на адресу Рівненського апеляційного суду. До клопотання долучено довідку від 12 лютого 2025 року №2/93 ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що його 25 січня 2025 року призвано до Збройних Сил України, відпускний квиток від 09 квітня 2025 року №460 Військової частини НОМЕР_1 , довідку від 20 лютого 2024 року №1 Комунального некомерційного підприємства "Млинівський центр первинної медико-санітарної допомоги" Млинівської селищної ради Рівненської області про те, що він з 28 листопада 2023 року по 19 грудня 2023 року знаходився на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря, довідку від 12 лютого 2025 року №592 Військової частини НОМЕР_1 про те, що він знаходиться на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період, довідку від 20 березня 2024 року клініки "Сучасна стоматологія Сергія Губиша" про те, що він відвідував лікаря-стоматолога,, а також розрахунок роботи клініки. Також цими доказами обґрунтовано відсутність відповідача у засіданнях суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи клопотання, враховує висновки Верховного Суду, що висловлені у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №552/2497/22. Так, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").
Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
До основних засад судочинства частиною третьою ст. 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.
Виходячи зі змісту ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.
Положення пункту 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.
Провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17, від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, від 15 серпня 2023 року у справі № 174/760/21, від 14 лютого 2024 року у справі № 466/8799/22.
Оскільки Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у населеному пункті АДРЕСА_4 , а матеріали справи не містять доказів про переведення цієї військової частини, в якій проходить військову службу відповідач, на воєнний стан або залучення до проведення антитерористичної операції, що виключає можливість позивачу прибувати в судові засідання, а обставин, які унеможливлювали б розгляд справи, встановлено не було, тому клопотання ОСОБА_2 до задоволення не підлягає.
Більше того, не встановлено підстав і для відкладення розгляду справи.
Так, відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18).
Оскільки не вбачається підстав неможливості розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 і його представника, відповідачем реалізовано своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України), розгляд апеляційної скарги здійснено за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі, і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як убачається зі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 11 серпня 2002 року Відділом реєстрації актів громадського стану Млинівського районного управління юстиції Рівненської області, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з  11 серпня 2002 року.
На підставі рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 21 січня 2023 у справі № 566/120/23, що набрало законної сили 29 грудня 2020 року, шлюб між ними розірвано. 
Судом з`ясовано, що за час шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у спосіб будівництва новоствореного нерухомого майна набули у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 218,3 м2, житловою - 100,2 м2. Титульне право власності на спірний житловий будинок зареєстровано 18 вересня 2018 року за відповідачем, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Вважаючи, що її суб`єктивне цивільне право власності на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 не визнається відповідачем, у листопаді 2023 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна шляхом визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості вимог позивача, оскільки документально встановлено та не спростовано відповідачем, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 218,3 м2, житловою - 100,2 м2, набутий спільно під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Отже, за правилами сімейного законодавства спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.
З огляду на ці обставини при поділі майна частки позивача і ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями є рівними та становлять по частині за кожним.
Тому у порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем визнано право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 218,3 м2, житловою - 100,2 м2.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один із подружжя не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Отже, сам факт набуття майна особистою працею одного із подружжя у період шлюбу не може бути підставою для визнання такого майна його особистою приватною власністю відповідно до ст. 57 СК України. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 26 грудня 2018 року у справі 689/1206/16-ц.
За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.  
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
       Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц зазначала, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя може бути спростована й один з подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши спільною сумісною власністю сторін житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 218,3 м2, житловою - 100,2 м2 з господарськими будівлями і спорудами, а також визнавши за ОСОБА_1 право власності на (ідеальну) частку спірного житлового будинку.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок насправді є власністю ОСОБА_3 , тоді як за відповідачем таке право зареєстроване лише з формальних міркувань, то з ними погодитися не можна.
Так, згідно зі ст.ст. 12, 76-78, 95 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Між тим, будь-яких об`єктивних і переконливих доказів на обґрунтування своїх аргументів ОСОБА_2 надано не було, а матеріали справи їх не містять. 
Копії долучених до апеляційної скарги документів, які прийняті апеляційним судом у зв`язку з тим, що відповідач не брав участі у суді першої інстанції, а саме довідки №325 від 22 січня 2025 року, листа Управління соціального захисту Дубенської районної державної адміністрації – Дубенської районної військової адміністрації Рівненської області від 03 січня 2025 року №20/06-20/2025, довідок Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат №2, №2/1, №3, №3/1, №3/2, №3/3, №3/4, №3/5, №3/6, №3/7, №3/8, №4, №4/1, №4/2 від 02 січня 2025 року, товарних чеків, накладних, видаткових накладних, рахунків-фактури та квитанцій, жодним чином не вказують про обґрунтованість доводів заявника.
При цьому хоча деякі письмові докази і містять вказівку про покупця – ОСОБА_3 , проте в контексті спірних правовідносин вони не підтверджують тих обставин, що товари придбавалися саме для будівництва спірного житлового будинку, не спростовують факту реєстрації права власності за ОСОБА_2 та про виникнення у неї відповідного речового права на цей об`єкт нерухомості.
Більше того, сама ОСОБА_3 факт реєстрації права власності за ОСОБА_2 не оспорювала і своєї апеляційної скарги на оскаржуване рішення не подавала.
Так само не заслуговують на увагу й докази, представлені ним при перегляді заочного рішення суду першої інстанції.
Не можна погодитися і з посиланнями автора апеляційної скарги на необхідність залучення до участі у справі ОСОБА_3 , адже оскаржуване рішення впливає на її права і обов`язки.
Натомість ця особа не позбавлена самостійно оскаржити в апеляційному порядку судове рішення, якщо вона вважає, що ним вирішено питання про її права та обов`язки. При цьому звертається увага на те, що колегія суддів на стадії апеляційного провадження позбавлена процесуального права залучити особу, яка не брала участі у справі. 
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Також заявник покликається на те, що причиною неявок відповідача у судові засідання було направлення судових повісток не за адресою його реєстрації. Разом з тим на а.с. 20, 22-23, 26-27, 31, 33, 36, 40-43, 48 містяться рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток ОСОБА_2 , неодноразові письмові заяви ОСОБА_2 та його представника – адвоката Дудника С.В. про відкладення розгляду справи та про оголошення перерви в судовому засіданні, заяви ОСОБА_5 про вступ у справу як представника і про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, ордер від 27 жовтня 2023 року про надання правової допомоги адвокатом Дудником С.В., договір про представництво та надання юридичної допомоги від 27 жовтня 2023 року Ці обставини в сукупності об`єктивно свідчать про його обізнаність із тим, що на розгляді Млинівського районного суду Рівненської області знаходилася ця справа. Тому з урахуванням думки позивача судом правильно ухвалено заочне рішення у справі.
Необґрунтованими є твердження про інші обставини недодержання судом норм процесуального права.
Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
З приводу доводів про помилкове визначення судом розміру судових витрат, то вони є необґрунтованими, оскільки взявши до уваги документальні докази про їх понесення та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, їх правильно покладено на відповідача.
Решта аргументів заявника також спростовуються матеріалами справи, а тому вони є хибними і також відхиляються.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Дудника Сергія Володимировича залишити без задоволення, а заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 13.05.2025

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків