ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
12 березня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 127/27292/22 
провадження № 61-8009св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року у складі колегії суддів Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Сопруна В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила розірвати договір довічного утримання, укладений між нею та ОСОБА_4 31 січня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бортнік Я. А., зареєстрований у реєстрі за № 66, та договір про зміну набувача за договором довічного утримання, укладений між нею та ОСОБА_3 15 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бортнік Я. А., зареєстрований у реєстрі за № 37. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що відповідач не виконує належним чином умови договору довічного утримання, не забезпечує її медикаментами та необхідною допомогою, не сплачує комунальні платежі, не надає обумовлене договором матеріальне забезпечення. 
 
Крім того, життєві обставини, якими вона керувалася під час укладення вказаного договору, суттєво змінилися, а саме погіршився стан її здоров`я, у зв`язку з чим вона потребує стороннього догляду, що не передбачено умовами оспорюваного правочину. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 28 листопада 2023 року залучив до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_1 , яка померла                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 
 
Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Воробйової В. В. рішенням   від 30 січня 2024 року в задоволені позову відмовив. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надала доказів на підтвердження порушення відповідачем істотних умов договору довічного утримання та свідомого ухилення від виконання покладених на неї обов`язків. 
 
Так, на виконання умов договору довічного утримання ОСОБА_3 здійснювала утримання як позивача, так і будинковолодіння, що підтверджується виписками з карткових рахунків, єдиними рахунками за надані житлово-комунальні послуги, квитанціями, особовими рахунками тощо. 
 
Твердження позивача про те, що відповідач не провела індексацію щомісячного грошового утримання, не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджено, що сума щомісячного грошового утримання у переважній більшості часу вносилася у більшому розмірі, ніж визначено договорами, тобто суму індексації фактично сплачено навіть у більшому розмірі, ніж мала бути. Крім того, за умовами договору довічного утримання несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору. 
 
Щодо посилання позивача на те, що після укладення договору довічного утримання до неї ніхто не навідувався, не цікавився її життям та потребами, суд зазначив, що умовами спірних правочинів не передбачено догляду, тому дії відповідача в цій частині не свідчать про невиконання умов договору. 
 
Вінницький апеляційний суд постановою від 28 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану представником ОСОБА_6 , задовольнив. 
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову. 
 
Розірвав договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 31 січня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бортнік Я. А., зареєстрований у реєстрі за № 66, та договір про зміну набувача за договором довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 15 січня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бортнік Я. А., зареєстрований у реєстрі за № 37. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції не врахував, що в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
 
ОСОБА_3 , перераховуючи кошти на банківський рахунок ОСОБА_5 , достеменно знала, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому її поведінка була суперечливою (тобто відповідач вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). ОСОБА_3 не надала належних і допустимих доказів щодо зміни умов договору довічного утримання від 15 січня        2020 року в частині виконання зобов`язань, а саме, що щомісячний платіж надаватиметься відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу. 
 
За відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь відчужувача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини відчужувача з набувачем за договором довічного утримання фактично не є рівними. 
 
Для розірвання договору довічного утримання із наведених підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачами умов договору. Вина, тобто підстави з яких набувачі неналежним чином виконували умови договору, значення не має. 
 
Крім того, після укладення договору довічного утримання суттєво змінилися життєві обставини позивача ОСОБА_1 , якими вона керувалася укладаючи такий договір, а саме через вікові зміни погіршився стан її здоров`я, внаслідок чого вона потребувала постійного стороннього догляду, а відповідач ОСОБА_3 не погодилася на розірвання договору довічного утримання у позасудовому порядку. 
 
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки виконання договору довічного утримання на попередніх умовах було б неприйнятним для позивача, порушувало співвідношення майнових інтересів сторін та позбавило б позивача можливості отримувати постійний догляд за отримане грошове утримання, яке було значною мірою недостатнім для її потреб з урахуванням віку і стану здоров`я. 
 
Платіжні документи про придбання продуктів харчування та медичних препаратів, на які посилається відповідач, не свідчать про передання цих товарів позивачу. 
 
Водночас посилання позивача на обов`язок відповідача як нового власника утримувати будинок та оплачувати комунальні послуги є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на інших правовідносинах та за відсутності несприятливих наслідків для позивача, пов`язаних з можливістю проживання у спірному будинку. Невиконання або неналежне виконання відповідачем такого обов`язку, утворення заборгованості з оплати послуг електро- та газопостачання саме собою не можуть бути підставою для розірвання договору довічного утримання (догляду). 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У травні 2024 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2024 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постановах Верховного Суду від 28 березня            2018 року у справі № 509/513/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17,         від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19, від 24 листопада         2021 року у справі № 753/10508/18, від 18 травня 2022 року у справі № 759/10079/19, від 14 червня 2022 року у справі № 753/18667/20, від 29 жовтня 2023 року у справі № 753/23204/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 мотивувала тим, що позивач як відчужувач спірного майна не довела порушення набувачем істотних умов договору довічного утримання. 
 
Зазначає, що вона станом на час звернення позивача до суду із цим позовом належним чином виконувала умови договору довічного утримання. 
 
Законодавець, передбачивши можливість визначення у договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем через його похилий вік та потребу в сторонній допомозі. 
 
Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не посилалася на обставини неодержання щомісячного грошового утримання як на підставу розірвання спірного договору, а лише акцентувала увагу на тому, що хотіла би отримувати й догляд, який договором не передбачено. 
 
ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_5 ще до підписання спірного договору надали свою згоду на те, що довічне утримання є суто фінансовим. 
 
Крім того, відчужувач не зверталася до неї із пропозицією щодо надання догляду, а відразу звернулася до суду з цим позовом, що свідчить про недобросовісність самого позивача, маніпулятивність поведінки та приховування цілі. 
 
Під час укладення договору про зміну набувача за договором довічного утримання ОСОБА_1 мала можливість висловити своє бажання щодо зміни умов основного правочину, однак таким правом не скористалася. 
 
Стверджує, що до моменту звернення позивача до суду із цим позовом вона не отримувала пропозицію про розірвання спірних правочинів. 
 
Висновок апеляційного суду про те, що платіжні документи про придбання продуктів харчування та медичних препаратів, на які посилається відповідач, не свідчать про передання цих товарів позивачу, є безпідставним, оскільки під час розгляду справи сторона позивача підтвердила той факт, що відповідач забезпечувала відчужувача та її сестру продуктами харчування і ліками. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У лютому 2025 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
У лютому 2025 року ОСОБА_3 надіслала до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області. 
 
24 липня 2024 року справу № 127/27292/22 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2024 року зупинив провадження у справі                № 127/27292/22 до залучення до участі у справі правонаступників  ОСОБА_5 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2025 року поновив провадження у цій справі та залучив до участі у ній правонаступника ОСОБА_5 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 . 
 
Верховний Суд ухвалою від 26 лютого 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
31 січня 2019 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_4 (набувач) в особі її представника на підставі довіреності ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_4 цілий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,0511 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого, ОСОБА_4 зобов`язалася довічно фінансово утримувати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є сестрою відчужувача та зареєстрована і проживає разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах цього договору (том 1, а. с. 10-14). 
 
Згідно з відомостями, які містяться у Паспорті до договору довічного утримання, ОСОБА_1 надала свою згоду на те, що: розмір одноразової виплати під час підписання договору становитиме 50 000,00 грн, а розмір щомісячного платежу - 1 200,00 грн; відчужувачам відомо, що договір довічного утримання передбачає тільки виплату грошей; оплата послуг «доглядальника» здійснюється із суми рентних платежів або із суми одноразового платежу за рахунок відчужувача (том 2, а. с. 1, 2). 
 
У пункті 8 договору довічного утримання визначено, що загальна ціна цього договору складається із суми первинного одноразового платежу та всіх сплачених набувачем щомісячних платежів, сум індексації, вартості комунальних послуг і суми, витраченої (компенсованої) на поховання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 
 
У пункті 11 договору довічного утримання передбачено, що: 
 
- набувач ОСОБА_4 зобов`язалася довічно фінансово утримувати відчужувача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка проживає разом із нею, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення життєвих потреб. Сторони домовилися, що грошове утримання загалом складається з: а) первинного одноразового платежу в розмірі 50 000,00 грн та б) щомісячних платежів у розмірі 1 200,00 грн; щомісячний платіж надаватиметься відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу; 
 
- набувач зобов`язаний щомісячно разом із щомісячним грошовим утриманням або окремо сплачувати комунальні послуги за вказаний у пункті 1 договору будинок у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг у строк з урахуванням фактичної дати отримання відчужувачем / набувачем квитанцій на сплату комунальних послуг, незалежно від того, з ким вони укладені; якщо відповідні договори про надання комунальних послуг укладені з відчужувачем, - грошові кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись набувачем відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку; 
 
- до оплачуваних щомісячних витрат на комунальні послуги належать: послуги ЖЕК з утримання будинку, плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (в обсязі: гаряча вода до 4 куб. м, холодна вода до 4 куб. м, у разі наявності лічильників) та електроенергія в обсязі до 150 кВт/год, абонентська плата за телефон (крім міжнародних, міжміських розмов та розмов з абонентами мобільного зв`язку), за послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата домофону; якщо на момент укладення цього договору відчужувач не користувався якимось видом зазначених послуг, а згодом почав ними користуватися, він зобов`язаний протягом п`яти календарних днів письмово повідомити про це набувача; відчужувач зобов`язаний інформувати набувача про суми грошових коштів на щомісячну оплату всіх комунальних послуг, встановлених до оплати цим договором; 
 
- у випадках виникнення в майбутньому потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду відчужувач самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення у межах коштів первинного одноразового платежу та щомісячних платежів, отриманих за умовами цього договору; 
 
- набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача нерухомого майна після його смерті та здійснити поховання ОСОБА_5 або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем самостійно через поважні причини; у разі смерті відчужувача щомісячне утримання ОСОБА_5 становитиме 1 200,00 грн; 
 
- сума грошового щомісячного утримання підлягає індексації; сума індексації нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України та сплачується набувачем на користь відчужувача, який повинен витрачати такі кошти на цілі задоволення його життєвих потреб; несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору; 
 
- відчужувач засвідчує, що визначений сторонами щомісячний платіж є достатнім для матеріального забезпечення відчужувача для задоволення його життєвих потреб та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору. 
 
Згідно з пунктом 13 договору довічного утримання істотними умовами цього   договору є: а) щомісячні платежі; б) первинний одноразовий грошовий платіж;                   в) поховання відчужувача та ОСОБА_5 або компенсація вартості ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання; г) довічне право на проживання відчужувача у житловому будинку та користування земельною ділянкою. 
 
У пункті 14 договору довічного утримання передбачено, що цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку. 
 
15 січня 2020 року між ОСОБА_1 (відчужувач), з однієї сторони, та ОСОБА_4 (первісний набувач) і ОСОБА_3 (новий набувач), з другої сторони, укладено нотаріально посвідчений договір про зміну набувача за договором довічного утримання від 31 січня 2019 року, за умовами якого у зв`язку з неможливістю подальшого виконання первісним набувачем ОСОБА_4 обов`язків за договором довічного утримання з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача за договором довічного утримання передаються новому набувачу ОСОБА_3 .       Цей правочин вчинений за згодою відчужувача за договором довічного утримання ОСОБА_1 , оформленою на підставі заяви від 15 січня 2020 року. З моменту укладення і нотаріального посвідчення цього договору первісний набувач ОСОБА_4 втрачає всі права та обов`язки за договором довічного утримання, а новий набувач ОСОБА_3 набуває всі права та обов`язки за договором довічного утримання, у тому числі набуває право власності на визначений у попередньому договорі житловий будинок і земельну ділянку (том 1, а. с. 15, 16). 
 
Згідно з пунктом 4.2 договору про зміну набувача від 15 січня 2020 року з моменту укладення цього договору ОСОБА_3 зобов`язана довічно фінансово утримувати відчужувача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (сестру відчужувача), які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення життєвих потреб. Сторони домовилися, що грошове утримання загалом складається з: а) первинного одноразового платежу у розмірі 50 000,00 грн, які ОСОБА_4 сплатила та ОСОБА_1 отримала до підписання договору довічного утримання; б) щомісячних платежів у розмірі 1 200,00 грн. Щомісячний платіж надаватиметься відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу. 
 
У пунктах 8, 9 договору про зміну набувача від 15 січня 2020 року передбачено, що цей договір є невід`ємною частиною договору довічного утримання, посвідченого 31 січня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бортнік Я. А. та зареєстрованого за № 66, та слугує підставою для державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку на нового набувача. Цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі  сторін - у судовому порядку. 
 
У відзиві на позовну заяву про розірвання договору довічного утримання ОСОБА_3 зазначила, що на прохання відчужувача ОСОБА_1 , яка через похилий вік вже не виходила за межі двору, відповідач перераховувала передбачені договором від 15 січня 2020 року щомісячні платежі на картковий банківський рахунок №  НОМЕР_1 , що належав сестрі відчужувача ОСОБА_5 . 
 
За період з лютого 2020 року до червня 2022 року відповідач ОСОБА_3 перерахувала на зазначений рахунок 40 253,78 грн, тобто на 4 253,78 грн більше від суми, яку вона мала сплатити, а саме 36 000,00 грн (том 1, а. с. 232-239). 
 
Вінницький міський суд Вінницької області судовим наказом від 02 квітня 2021 року у справі № 127/7280/21 (провадження № 2-н/127/318/21) стягнув із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» заборгованість за послуги розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , станом на лютий 2021 року у розмірі 2 605,41 грн та 227,00 грн судового збору (том 2, а. с. 47). 
 
Державний виконавець постановою від 15 червня 2021 року повернув стягувачу виконавчий документ - судовий наказ № 127/7280/21 у зв`язку з тим, що на момент перевірки майнового стану у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (том 2, а. с. 49). 
 
За повідомленням Регіональної газової компанії «Вінницягаз» від 17 лютого 2023 року № 21001-Лв-3429-0223 постачання природного газу до будинку ОСОБА_1 припинялося 14 липня 2021 року з технічних причин (том 1, а. с. 165). 
 
Згідно з інформацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» за особовим рахунком №  НОМЕР_2 ОСОБА_1 за період з травня до грудня 2022 року спожила 3 562,63 куб. м природного газу на загальну суму 28 347,45 грн; здійснено оплату в сумі 21 145,74 грн, а решта суми 7 201,72 грн залишилась несплаченою (з урахуванням оплати від 06 лютого 2023 року в сумі 10 000,00 грн). Також за особовим рахунком №  НОМЕР_3 ОСОБА_5 за період з травня до грудня 2022 року спожила 182,22 куб. м природного газу на загальну суму 1 449,90 грн, а здійснено оплату в розмірі 4 680,41 грн, тому обліковується переплата в сумі 3 230,51 грн (том 1, а. с. 106-108). 
 
Відомостями з Єдиного рахунку спожитої електроенергії за період із січня 2020 року до січня 2023 року підтверджується, що обсяг спожитої позивачем електроенергії періодично перевищував 150 кВт/год, проте відповідач сплачувала вартість спожитої електроенергії у повному обсязі (том 2, а. с. 20-39). 
 
За повідомленням Комунального підприємства «Вінницяоблводоканал» станом на     01 лютого 2023 року за особовим рахунком №  НОМЕР_4 за послуги централізованого водопостачання обліковується переплата у розмірі 280,39 грн, а з оплати за абонентське обслуговування утворився борг у сумі 13,07 грн. Станом на 01 лютого 2023 року за особовим рахунком №  НОМЕР_5 за послуги централізованого водопостачання обліковується переплата у розмірі 274,55 грн, а з оплати за абонентське обслуговування утворився борг у сумі 13,07 грн (том 2, а. с. 63-70). 
 
За період з лютого 2020 року до березня 2023 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 53 404,91 грн, хоча за умовами спірних договорів мала сплатити 45 600,00 грн, тобто переплата становить 7 804,91 грн (том 3, а. с. 16-38). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла у віці 89 років, про що 25 квітня 2023 року складено відповідний актовий запис (том 2, а. с. 144). 
 
19 вересня 2023 року ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Майструк В. І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті сестри ОСОБА_1 , у зв`язку з чим приватний нотаріус завела спадкову справу № 9/2023 до майна померлого спадкодавця (том 3, а. с. 81-98). 
 
Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 28 листопада 2023 року залучив до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_1 , яка померла                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 (том 3, а. с. 79). 
 
ОСОБА_5 з 18 липня 2005 року отримує соціальну послугу догляду вдома, що підтверджується листом Вінницького міського територіального центру соціального обслуговування від 21 лютого 2023 року (том 2, а. с. 158). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 
 
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України). 
 
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19 (провадження № 61-15301св20), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, зроблено такий висновок: «Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання». 
 
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України). 
 
Тлумачення змісту пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. 
 
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). 
 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. 
 
Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня  2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року у справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22. 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 752 ЦК України у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім`ї набувача або іншій особі за їхньою згодою. Відмова відчужувача у наданні згоди на передання обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) іншій особі може бути оскаржена до суду.     У цьому разі суд бере до уваги тривалість виконання договору та інші обставини, які мають істотне значення. 
 
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (абзац 1 частини другої статті 651 ЦК України). 
 
Отже, правом вимагати припинення зобов`язання наділяється лише його сторона. Особа, яка не була стороною зобов`язання на момент його виникнення та яка не набула статусу сторони зобов`язання, не може вимагати припинення зобов`язання. 
 
Тобто правом звертатися до суду з позовною вимогою про зміну або розірвання договору про заміну набувача за договором довічного утримання (догляду) наділена лише одна із сторін договору, а не будь-яка інша особа. 
 
Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 310/5175/15-ц (провадження № 61-6666св20) зазначив: «Відповідно до частини другої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру за відчужувачем пред`явлено за життя ОСОБА_5, факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13, а також Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 759/14846/15-ц, у постанові                    від 15 травня 2019 року у справі № 306/2548/14-ц». 
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). 
 
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши, врахувавши та надавши оцінку всім зібраними у справі доказам та доводам сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела обґрунтованості своїх позовних вимог про розірвання договору довічного утримання та зміну набувача за цим договором, оскільки ОСОБА_3 надала докази повної сплати щомісячних внесків на утримання відчужувача та її сестри, включаючи індексацію грошового забезпечення. 
 
Надані відповідачем виписки з її банківського рахунку і додатковим рахункам свідчать про те, що остання здійснювала оплату комунальних послуг за адресою відчуженого домоволодіння.  ОСОБА_3 не перешкоджала  ОСОБА_1 і ОСОБА_5 проживати у будинку, і цей факт сторони не оспорювали. 
 
Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов`язань щодо фінансового утримання відчужувача та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, які закріплені сторонами у пунктах 11-13 договору довічного утримання, позивач не надала. 
 
Матеріали справи не містять даних про наявність претензій з боку позивача на адресу відповідача щодо невиконання умов договору довічного утримання з дня укладення договору про заміну набувача до дня звернення до суду з цим позовом. 
 
Отже, аргументи позивача щодо невиконання відповідачем умов договору довічного утримання спростовуються матеріалами справи, вони були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Крім того, згідно з частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність свої вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
 
Отже, з урахуванням підстав позову та наведеної вище презумпції вини боржника за договором, відповідач є такою, що довела належне виконання умов договору довічного утримання. 
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував. 
 
Апеляційний суд зробив необґрунтований висновок про наявність підстав для розірвання оспорюваного договору довічного утримання та, пославшись на те, що відповідач на підтвердження нею виконання передбачених договором довічного утримання обов`язків не надала належних та допустимих доказів, помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені цим судом з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, тооскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
За подання касаційної скарги  ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 1 984,20 грн, який підлягає стягненню з позивача на її користь. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити. 
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року скасувати, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2024 року залишити в силі. 
 
Стягнути із ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн 20 коп., сплачений за подання касаційної скарги. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| С. О. Карпенко
| І. В. Литвиненко
| В. В. Пророк