РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 572/3284/23
Провадження № 22-ц/4815/425/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С., 
секретар судового засідання: Хлуд І.П.
учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2  

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_3  на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2024 року, ухвалене в складі судді Ведяніної Т.О., дата складання повного тексту ухвали не вказано у справі № 572/3284/23

в с т а н о в и в :
У липні 2023 року ОСОБА_1 ,звернулася з позовом до ОСОБА_3 про  встановлення факту, що має юридичне значення.
Позов мотивований тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина. За життя мати заповіту не посвідчила, а тому спадкування після її смерті відбувається за законом. 
Позивачка вказує, що після смерті матері вона здійснювала догляд за будинком АДРЕСА_1 , проводила його поточний ремонт, приймала участь у будівництві літньої кухні, погребу та перекритті сараю, тобто вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини відносно вищевказаного будинковолодіння. Крім того, позивач зазначила, що відповідач хоч і був зареєстрований в будинку , однак фактично в ньому ніколи не проживав, у володіння спадковим майном не вступав, у зв`язку  із чим не прийняв спадщину.
Встановлення вказаних фактів необхідно позивачу для оформлення в подальшому спадщини, яка залишилась після смерті матері та для усунення від права на спадкування відносно будинковолодіння ОСОБА_2 , однак, в позасудовому порядку реалізувати свої права позивач можливості не має.    
Просила суд встановити факт вступивши у володіння спадковим майном - будинковолодінням АДРЕСА_1 прийняла спадщину у порядку, визначеному п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР 1963 року, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити факт не  прийняття  спадщини (не вступу в управління спадковим майном) ОСОБА_2 .
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини позивачем та неприйняття спадщини відповідачем - задоволено частково.
Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини у порядку, визначеному п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР 1963 року, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - шляхом вступу нею у володіння спадковим майном - будиноковлодінням АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині встановлення факту прийняття спадщини, відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку, щодо прийняття спадщини позивачем, оскільки докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні. Вказує, що ОСОБА_1 постійно проживала зі своєю сім`єю за іншою адресою, а тому спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняла і управління майном не здійснювала. Єдиною спадкоємицею, яка фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 була його дружина ОСОБА_5 . А після смерті дружини він фактично прийняв спадкове майно, оскільки постійно проживав у спірному будинку.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення не відповідає.
Убачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності колгоспному двору, головою якого є  ОСОБА_6 , що підтверджено свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння видане 05 січня 1989 року на підставі рішення виконкому Сарненської районної ради народних депутатів №244 від 13 грудня 1988 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.
На день його смерті у господарстві були зареєстровані та проживали ОСОБА_4 (дружина) та ОСОБА_5 (дочка).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .
Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Спадкоємцями ОСОБА_4 за законом є її дочки: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .
Відповідно до довідки №3145 від 12.11.2020 року на момент смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 з нею проживали та були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 її дочка ОСОБА_5 , зять ОСОБА_3 та онука ОСОБА_8 .
ОСОБА_1 на день відкриття спадщини із спадкодавцем не проживала.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла. На день її смерті у спірному житловому будинку  був зареєстрований ОСОБА_3 . Спадкоємцями ОСОБА_5 за законом є її чоловік та дочка.
У встановлений законом строк, жоден із спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на спадкове майно не оформили.
Звертаючись із вказаним позовом, позивач вказувала, що встановлення факту  вступу в управління та володіння спадковим майном у вигляді будинку по АДРЕСА_1 необхідно для оформлення спадкових прав позивача після смерті матері. 
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
З огляду на зазначене, в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме -ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
За положеннями статті 548 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до частини 1, 2 статті 549 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту прийняття спадщини, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення або особа не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факти, що мають юридичне значення.
Зокрема, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Отже, суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.
У цій справі  позивачка заявила лише позов про встановлення факту, що має юридичне значення. При цьому будь-яких інших позовних вимог щодо визнання права на спадкове майно не заявляла.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження  № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Отже, встановлення факту, про який просить позивачка, без заявлення інших позовних вимог щодо права на спадщину, у зв`язку з чим цей факт встановлюється, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав позивачки, а є лише підставою для вирішення інших позовних вимог, іншої справи.
Позовні вимоги  про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті  ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1  позивач не заявляла.         
Встановивши, що спосіб захисту, обраний позивачкою, не забезпечить реальне поновлення її прав, за захистом яких вона звернулась до суду, тобто є неефективним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Таким чином, суд першої інстанцій дійшов передчасного висновку про задоволення позову.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не бачить необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3  задовольнити частково.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2024 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 05 червня 2025 року.

Головуючий :    Гордійчук С.О.

Судді :  Боймиструк С.В.

Шимків С.С.