Справа № 465/193/25                         Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С. М. 
Провадження № 22-ц/811/392/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Підлужного В.І.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 20 січня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви, -

                                ВСТАНОВИВ:

       В січні 2025 року  ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення доказів до подання позовної заяви. Також до заяви подано клопотання про звільнення від сплати судового збору. 
Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 20 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви  ОСОБА_1  про забезпечення доказів до подання позовної заяви.
       Ухвалу суду оскаржила  ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
       З ухвалою суду не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою.
       На думку апелянта, ухвала суду винесена з порушенням норм як процесуального права так і матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.
       Вважає, що чинне законодавство не містить прямої заборони щодо звернення до суду з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви при невизначеному колі осіб, які можуть отримати статус учасників справи, та вжиття судом заходів забезпечення доказів шляхом їх витребування за результатами розгляду такої заяви.
       Вказує, що необхідність забезпечення належних доказів, які заявник не має можливості отримати самостійно, є підставою для задоволення заяви з метою визначення належного кола відповідачів та для надання суду при зверненні з позовом копії оспорюваного договору, як того вимагає законодавство. 
       Просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції прийшов до переконання, що заявлені вимоги про забезпечення доказів до подання позовної заяви, полягають у тому, що заявниця не має можливості самостійно отримати такі докази, а не тому, що такі докази можуть бути втрачені або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 звернулась до Франківського районного суду м.Львова з заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви. 
       Частиною першою статті 116 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
       Згідно із частиною другою статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
       Забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обгрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
       Процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
       Тобто, це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
       Також, основною складовою обґрунтованості заяви про забезпечення доказів є необхідність доведення обставин, що існують достатні підстави вважати, що такі докази будуть втрачені в подальшому.
       Як підстава вважати, що докази які просить витребувати, можуть бути безповоротно втрачено, заявниця вказувала на збройну агресію росії проти України, ракетні обстріли об`єктів інфраструктури у Франківському районі м.Львова, де розташований Львівський державний нотаріальний архів.
       Процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність тощо).
       Аналізуючи наведені положення у зіставленні з вимогами заявника насамперед необхідно зазначити, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема, шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Частиною 4 ст.263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 367/6751/18-ц (провадження № 61-23322св19) викладено наступну правову позицію: «Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим (частина перша статті 116 ЦПК України).
       Разом з тим, заяву про забезпечення доказів, подану в порядку статей 116-117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до статті 84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.
       Більш того, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті116-119 ЦПК України), витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (стаття 84 ЦПК України) та забезпечення позову (ст.150 ЦПК України).
       Разом з тим, колегія суддів зауважує, що звертаючись із заявою про забезпечення докази в порядку статей 116-118 ЦПК України, позивачка не довела обставин які вказують, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. 
       Відсутність у ОСОБА_1 договору купівлі-продажу частини будинку АДРЕСА_1 , посвідченого нотаріусом Другої Львівської Державної нотаріальної контори Когутом Т.К., зареєстрованого в реєстрі за №10-7201 не є підставою для забезпечення доказів та саме по собі не доводить, що засіб доказування (заповіт) може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
       За відсутності таких обставин, відсутні й підстави для застосування такого процесуального способу здобуття доказів як їх забезпечення, що було вірно встановлено судом першої інстанції.
       Крім того, з заяви про забезпечення позову вбачається що фактично мета відповідної заяви зводиться до «здобуття доказів», а не їх «забезпечення», що є різними правовими поняттями та мають диференційоване правове регулювання та підґрунтя.
       На думку колегії суддів вказана заява є по суті заявою про витребування доказів 
       Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції а тому підстав для скасування ухвали колегія суддів не вбачає. 
       Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,- 
УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 20 січня 2025 року– залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, у касаційному порядку не оскаржується.
Повний текст постанови складено 09 червня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                        
                                                                         Шеремета Н.О.