ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1398/25 Справа № 214/8905/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року                                                         м.Кривий Ріг        

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.
суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І., 
сторони справи :
позивач – Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»
відповідач- ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Морозов Вадим Юрійовична рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року, ухваленого суддею Поповим В.В.. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного судового рішення відсутні), 

ВСТАНОВИВ 

У листопаді 2023 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу постачання теплової енергії.
Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь  заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії за адресою:  АДРЕСА_1 , за період з 01.10.2014 року по 30.09.2023 року у розмірі 30 660 грн. 01 коп., суму заборгованості по платі за абонентське обслуговування у розмірі 180 грн. 54 коп., інфляційні втрати у розмірі 5 673 грн. 36 коп. та 3% річних у розмірі 2 179 грн. 76 коп., а всього стягнути 38 693 грн. 67 коп.
 В обґрунтування позовних вимог зазначив, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності надає послугу з централізованого опалення/постачання теплової енергії населенню, у тому числі до квартири АДРЕСА_2 . 
Так, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем як споживачем послуг з централізованого опалення своїх зобов`язань щодо своєчасної та в повному обсязі оплати за надані послуги, у неї за період з 01.10.2014 року по 30.09.2023 року виникла заборгованість у розмірі 30 660 грн. 01 коп., яку остання у добровільному порядку не погашає. Тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача існуючої заборгованості та окрім того просив стягнути суму заборгованості по платі за абонентське обслуговування, нараховані інфляційні втрати та 3% річних. 
Також представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684 грн. 00 коп.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року позовні вимоги задоволені повністю.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства  «Криворізька теплоцентраль»  заборгованість по оплаті за послугу з постачання теплової  енергії за період з 01.10.2014 року по 30.09.2023 року у розмірі 30660 грн. 01 коп., суму заборгованості  по платі  за абонентське  обслуговування у  розмірі 180 грн 54 коп, інфляційні втрати у розмірі 5 673 грн. 36 коп. та 3% річних у розмірі 2 179 грн. 76 коп., а всього стягнуто 38 693 грн. 67 коп.  
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір у розмірі 2684 грн. 00 коп.
Відповідач ОСОБА_1 через свого представника Морозова В.Ю. оскаржила рішення суду в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі представник відповідача Морозов В.Ю., посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн.
При цьому, скаржник зазначає, що АТ Криворізька теплоцентраль» не укладало з ОСОБА_1 договір про надання послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 . Також просить прийняти до уваги той факт, що відповідач не є власником квартири, вказує, що власником є ОСОБА_2 . Вважає необґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості з зареєстрованої особи за відсутності укладеного договору про надання послуги з постачання теплової енергії та такими, що не підлягають задоволенню.
Окрім того, представник відповідача звертає увагу на те, що позивач у позові не обґрунтовує причину, з якої останнім було подано позовну заяву із суттєвим порушенням строку позовної давності. Вказує, що у справі, що переглядається залишилось невизначеним питання щодо спливу позовної давності для пред`явлення позивачем позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті послуги постачання теплової енергії, оскільки відсутні будь які заяви про поновлення строку позовної давності, як і відсутня належна правова аргументація на предмет поновлення пропущеного строку, який прямо передбачений у ч.1 ст.257 ЦК України. Представник відповідача зазначає, що у зв`язку з недоведеністю поважності причин пропуску строку звернення до суду із позовом, відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити у позові.
У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача Морозова В.Ю., АТ «Криворізька теплоцентраль», посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
У відповіді на відзив позивача на апеляційну скаргу, представник відповідача Морозов В.Ю., посилаючись на його необґрунтованість, вказує на те, що доводи відзиву не спростовують обставин, наведених в апеляційній скарзі та просить застосувати позовну давність та відмовити у позові в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог,за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з огляду на таке.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 05.08.2003 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 та є споживачем комунальних послуг, які надає АТ «Криворізька теплоцентраль» (а.с.5,13).
Згідно детального розрахунку заборгованості, відповідачу позивачем надавались послуги з постачання теплової енергії, але остання їх вартість своєчасно та в повному обсязі не сплачувала у зв`язку з чим за період із жовтня 2014 року по вересень 2023 року включно утворилась заборгованість у розмірі 30 660 грн. 01 коп. (а.с.6). 
Також відповідачем не внесена плата за абонентське обслуговування за період із листопада 2021 року по жовтень 2023 року в загальному розмірі 180 грн. 53 коп., яка підтверджується наданим до суду розрахунком та яка також підлягає стягненню з відповідача (а.с.6 зворот).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог, виходив з їх обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, проте частково погоджується і з доводами представника відповідача Морозова В.Ю. щодо пропуску позовної давності, заявленими позивачем за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст.714 ЦК України  за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечувати безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
За змістом ч.1 ст.901, ч. 1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню.
Відповідно до  ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Згідно положень  п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до норм ч.ч.1, 3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
У відповідності до положень ч.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.
Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 (зі змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
У відповідності до п.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з наступними змінами і доповненнями, утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків. 
Згідно п. 7 зазначених Правил, затверджених постановою КМУ від 24.01.2006 року, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 з 05 серпня 2003 року та окрім неї зареєстровані її неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , власником квартири дійсно є ОСОБА_2 – мати відповідача, яка знята з реєстрації 30.10.2014 (а.с.5).
Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач, яка зареєстрована в квартирі є споживачем послуги, яку надає позивач, тому у відповідності з наведеними вище нормами Закону повинна оплачувати надані позивачем житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії, в той час, відсутність укладеного між сторонами Договору про надання послуг, не звільняє споживача від оплати відповідної житлово-комунальної послуги, оскільки зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону та фактичних договірних відносин.
Отже, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи сторони відповідача про те, що відповідач не повинна нести відповідальність за виниклу заборгованість, оскільки вона тільки зареєстрована та не є власником квартири, з огляду на те, що вона є споживачем наданої позивачем послуги за місцем реєстрації, тому повинна оплачувати комунальні послуги. Що стосується власника житла, яка зокрема не зареєстрована в квартирі, відповідач має право на звернення до суду з позовом до власника про відшкодування витрат понесених у зв`язку зі сплатою заборгованості. 
У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Як встановлено судом, внаслідок невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати наданих послуг з централізованого опалення було порушено право позивача на своєчасне отримання платні за надані послуги.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, зважаючи на вищевикладене, правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем є грошовим зобов`язанням, відповідач має зобов`язання перед позивачем оплатити надані послуги з централізованого опалення, а позивач має право вимагати від відповідача відповідної оплати за надані послуги, однак, у зв`язку із несплатою належним чином відповідачем за отримані послуги, позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена у грошовому еквіваленті, а тому на дані правовідносини поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, а саме стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №20011343/14-ц викладено наступні правові висновки: «70. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.71.Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.72. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.73. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.74. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Відповідачем в суді апеляційної інстанції заявлені вимоги про застосування позовної давності, оскільки позовні вимоги заявлені позивачем за період з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2023 року, тобто за період, який перевищує трирічний строк позовної давності, визначений у статті 257 ЦК України.
Матеріалами справи встановлено, що суд 04.01.2024 надсилав на адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами (а.с.16), проте поштові відправлення було повернуто суду поштовим відділенням з причин закінчення терміну зберігання (а.с.19), тобто відповідач була позбавлена можливості заявити суду першої інстанції про застосування позовної давності.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. 
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Частиною 1 ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.
Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст.19 Закону України «Про теплопостачання».
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
У постанові  Верховного Суду  від 07  вересня 2022  року у  справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі  статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на  строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.
Так, з наданого позивачем детального розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач періодично здійснювала часткову оплату наданої послуги, останній раз оплата проведена у жовтні 2017 року у сумі 200 грн. і саме від цього часу починається відлік трирічного строку позовної давності, який мав закінчитися у жовтні 2020 року, проте у відповідності з наведеними вище нормами закону, строк позовної давності продовжено.
Окрім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п.19, з якого вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Таким чином, з наведених вище підстав, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії підлягають задоволенню в період з 01 жовтня 2017 по 30.09.2023, вимоги ж заявлені за період з 01.10.2014 по березень 2017 року не можуть бути задоволені у зв`язку з пропуском позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем. 
Отже, вимоги про стягнення заборгованості на суму 6 491,97 грн за період заявлений поза межами позовної давності задоволенню не підлягають, відповідно розмір заборгованості підлягає зменшенню з 30 660,01 грн на вказану суму та складає 24 168,04 грн.
Згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14.11.2011 у справі №6-40цс11).
Як зазначено в Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01.07.2014), вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 20.06.2012 у справі №6-68цс12, від 30.10.2013 у справі №6-59цс13).
Позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат у сумі 5 673,36 грн. та 3% річних від простроченої суми в сумі 2 179,76 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості (а.с. 7). 
Отже, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. 
Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України. 
При цьому, суд першої інстанції, дійшов невірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦПК України підлягають повному задоволенню, оскільки ці вимоги підлягають задоволенню в межах трьохрічного строку, який передував подачі позову до суду, що повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц. 
Отже, інфляційні втрати та 3% річних, відповідно розрахунку мають бути нараховані та стягнуті з відповідача на користь позивача в межах трьохрічного строку за період з 02.2019 по 02.2022. 
Відповідно інфляційні втрати, виходячи з розрахунку цих складових наданих позивачем, за вказаний вище період становлять 1 357,05 грн., а 3% річних складають 650,47 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення в частині зменшення суми заборгованості з 30 660,01 грн до 24 168,04 грн., інфляційних втрат з 5 673,36 грн до 1 357,05 грн. та 3% річних з 2 179,76 до 650,47 грн., що разом складає 26 175,56 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн. (а.с.4). 
Відповідачем при подачі апеляційної скарги на оскаржуване судове рішення сплачено судовий збір у розмірі 4 026 грн. (а.с.61). 
Позивачем при подачі позову до суду заявлені позовні вимоги майнового характеру на суму 38 693,67 грн., постановою суду апеляційної інстанції розмір задоволених позовних вимог складає 26 175,56 грн., що становить 68% від ціни позову.
Таким чином 68% від сплаченого позивачем судового збору 2684 грн. складає 1 825,12 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за подачу позову до суду першої інстанції, оскільки незадоволені позовні вимоги – 32% залишаються за позивачем.
Відповідно до положень ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 4 026 грн., 32% (незадоволених позовних вимог) складають 1 288,32 грн і ця сума судового збору підягає стягненню з позивача на користь відповідача.
Отже, відповідач повинен сплатити позивачу більшу суму судових витрат – 1 825,12 грн, а позивач – відповідачу – меншу – 1 288,32 грн., таким чином різниця в судових витратах, яка складає 536,80 грн. покладається на відповідача.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу відповідача відповідача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Морозов Вадим Юрійовичзадовольнити частково.
Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року в частині стягнутої судом суми заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних та періоду їх стягнення змінити, зменшивши розмір заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії з 30 660,01 грн. до 24 168,04 грн. за період з 01 жовтня 2017 по 30.09.2023, інфляційні втрати з 5 673,36 грн до 1 357,05 грн. та 3% річних з 2 179,76 до 650,47 грн. за період з 02.2019 по 02.2022., що разом складає 26 175,56 грн.
Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 квітня 2024 року в частині стягнутого з відповідача судового збору змінити, зменшивши суму судового збору на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» з 2684,00 грн. до 536,80 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року
Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

О.І. Корчиста