Справа № 465/2520/22                                Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С. М. 
Провадження № 22-ц/811/2283/24                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
               25 квітня 2025 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Гаврилюк Я.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», треті особи: приватний нотаріус Київської міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Клименюк Андрій Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
встановив:
У травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №15138 від 01.06.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., про стягнення з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості у розмірі 17872 грн. 25 коп.
Вимоги обґрунтовані тим, що 01.06.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинила виконавчий напис №15138 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 , в розмірі 17872 грн. 25 коп.
Вважає виконавчий напис незаконним й таким, що не підлягає виконанню, оскільки приватним нотаріусом виконавчий напис вчинено з порушенням норм Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, та постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у зв`язку з чим є підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. 
Зазначає, що приватним нотаріусом порушено процедуру вчинення оспорюваного виконавчого напису, зокрема, такий вчинено на нотаріально не посвідченому кредитному договорі та не перевірено нотаріусом безспірності заборгованості.
Рішенням Франківського районного  суду м. Львова від 29 серпня 2022  року позов задоволено. 
Визнано таким, що не підлягає до виконання, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрований за №15138 від 01.06.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості в сумі 17872 грн. 25 коп.
Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000 грн.
Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в дохід держави судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. та 496 грн. 20 коп. 
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що рішення суду безпосередньо вплинуло на його майнові права та інтереси. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 01.07.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та ТОВ «Компані Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги №РтК/1-ЮО, відповідно до якого всі права та обов`язки за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року, укладеним з ОСОБА_2 , перейшли до ТОВ «Компані Фінанс».
В свою чергу, 01.07.2022 року ТОВ «Компані Фінанс» укладено з ОСОБА_1 договір №01/07, відповідно до якого всі права та обов`язки за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року, укладеним з ОСОБА_2 , на підставі якого було вчинено оспорюваний виконавчий документ, перейшли до ОСОБА_1 , відтак, з 01.07.2022 року належним кредитором за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року є ОСОБА_1 , тому саме він має право вимоги до ОСОБА_2 та є належним відповідачем у даній справі. 
Зазначає, що суд не залучив його ( ОСОБА_1 ) до участі у справі, хоча саме він має право вимоги за спірним виконавчим написом.
Покликаючись на порушення норм процесуального права, як на обов`язкову підставу для скасування рішення, вважав, що оскаржуване рішення необхідно скасувати, оскільки таке ухвалено до неналежного відповідача.
07.04.2025 року представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Боденко Д.О. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта. Вважає, що належність відповідача визнається саме на момент пред`явлення позову до суду, тому станом на травень 2022 року порушення своїх прав позивач пов`язував з виданням нотаріусом виконавчого напису в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», яке і було кредитором за спірним кредитним договором. Наголошує, що така процесуальна поведінка кредиторів після пред`явлення ОСОБА_2 позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, безумовно не може створювати для позивача таких негативних наслідків, як відмова в задоволенні позову з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 не надав доказів переходу до нього права вимоги за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», квитанції про перерахування коштів за договорами відступлення права вимоги також не надані. Просив закрити апеляційне провадження. 
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності. 
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15.04.2025 року, є дата складення повного судового рішення – 25.04.2025 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., вчиненим 01.06.2021 року за №15138, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 , в загальному розмірі 17872 грн. 25 коп.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 свої доводи зводив до того, що оспорюваний виконавчий напис вчинений з порушенням норм Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, та постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», також приватним нотаріусом виконавчий запис вчинено на нотаріально не посвідченому кредитному договорі та не перевірено безспірності заборгованості, тому наявні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі – у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі – Порядок).
Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями – не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку).
Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень – письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).
Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі – Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.
У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису – це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису – надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками – наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172».
У постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».
У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №204/4071/14 (провадження №61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі №547/210/20 (провадження №61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження №14-278гс18).
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення.
Як беззаперечно встановлено з матеріалів справи, 20.05.2022 року звертаючись до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивач ОСОБА_2 визначив відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».
Разом з тим, згідно договору від 01.07.2022 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та ТОВ «Компані Фінанс» про відступлення права вимоги №РтК/1-ЮО, всі права та обов`язки за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року, укладеним з ОСОБА_2 , перейшли до ТОВ «Компані Фінанс».
Крім цього, 01.07.2022 року між ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір №01/07, відповідно до якого всі права та обов`язки за кредитним договором №2388613 від 28.12.2020 року, укладеним з ОСОБА_2 , на підставі якого було вчинено оспорюваний виконавчий документ, перейшли до ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу на те, що частинами першою, третьою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому, заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.
У статті 517 ЦК України не визначений виключний перелік документів, які засвідчують права, що передаються, а тому залежно від особливостей конкретних правовідносин таким документом може бути і сам договір, який підтверджує факт виникнення та існування зобов`язальних відносин.
Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 20.11.2013 року (справа №6-122цс13), виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 378 ЦПК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
Такий правовий висновок підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19, провадження №14-181цс20.
Таким чином, після укладення зазначених вище договорів, ОСОБА_1 набув статусу кредитора по відношенню, зокрема, до позивача ОСОБА_2 .
Поряд з цим, вимоги до останнього ОСОБА_2 не заявляв.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
В свою чергу, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу – його стороною.  Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 (провадження №61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі №474/106/18 (провадження №61-13847св19).
Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб – учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.
Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. 
Належним відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача, та його правонаступник. 
Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №200/3452/17.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц).
Як зазначалося вище, позовні вимоги про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів, при цьому, поза увагою суду першої інстанції залишилося питання матеріального правонаступництва у спірних правовідносинах, оскільки суд не з`ясував хто має бути належним відповідачем у справі, не вирішив питання про залучення ОСОБА_1 до участі у цій справі, як правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», що призвело до виникнення негативних наслідків для останнього, без залучення та його участі у розгляді справи.
Зважаючи на те, що суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі не залучено всіх осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин в якості відповідача, рішення суду необхідно скасувати, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й її процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , пред`явлених до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», як до неналежного відповідача.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідні правові наслідки не призведуть до порушення прав позивача, оскільки останній вправі звернутися до суду з відповідними вимогами, визначивши належний суб`єктний склад спору, тобто до належного відповідача.
З урахуванням зазначеного та з метою уникнення будь-якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає оцінки спірним правовідносинам по суті.
Відповідно до статті 141 ЦПК України та ураховуючи наслідки розгляду даної справи апеляційним судом, з позивача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1488 грн. 60 коп., від сплати якого звільнений апелянт ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», треті особи: приватний нотаріус Київської міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна, приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Клименюк Андрій Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1488 гривень 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 25 квітня 2025 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко
Судді:                                                  С.М. Копняк
                                А.В. Ніткевич