ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 травня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 185/5333/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2025 року (головуючий суддя Болдирєва У.М.)
в адміністративній справі №185/5333/24 за позовом ОСОБА_1  до відповідачів Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області  Департаменту патрульної поліції  про скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 16.05.2024 до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача  Департаменту патрульної поліції, в якому, з урахуванням уточнь, просив (а.с.16-19):
- скасувати постанову серії ЕНА № 2084031 від 06.05.2024 року, згідно якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУпАП. 
Позивач вказує, що вважає вказану незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, а справа – закриттю, оскільки будь-які докази, які б вказували, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом відсутні.
Ухвалою суду від 19.06.2024 залучено співвідповідача - Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області  Департаменту патрульної поліції.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2025року позов задоволено.
Скасовано постанову серії ЕНА № 2084031 від 06.05.2024 року по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Закрито справу про адміністративне правопорушення передбачене частиною 4 статті 126 КУпАП відносно ОСОБА_1 .
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що подія і склад адміністративного правопорушення не підтверджуються диском з відеофіксацією. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департаментом патрульної поліції подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Серед іншого вказує, що доказами, які вказують про вчинення позивачем адміністративного правопорушення є відеозапис та постанова Павлоградського міськрайонного суду від 14.12.2023 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2024 року винесено постанову серії ЕНА № 2084031, згідно якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУпАП.
Позивач вважає вказану постанову протиправною.
Суд першої інстанції позов задовольнив.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП), Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року №3353-XII, Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII, норми Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про Правила дорожнього руху» від 10.10.2001 р. №1306.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України. 
Частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року №3353-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), поліція відповідно до покладених на неї завдань зокрема регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху  його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до ч.4 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Приписи частини 3 ст. 283 КУпАП встановлюють, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, має містити також відомості, зокрема відомості про технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти.
В разі відсутності посилань на певні докази, що підтверджують факт порушення, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Статтею 31 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII передбачено, що поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Також статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою:
1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що положення Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
Щодо доведеності самого правопорушення, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
До суду першої інстанції був наданий  відзив на адміністративний позов (а.с. 53-60), додатком до якого є диск з відеозаписом (а.с. 61).
DWD диск містить в собі відеозапис «ІМG_3770»
Дослідивши зазначений відеоматеріал, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що з відеозапису «ІМG_3770» вбачається, що 06.05.2024 о 16:21:49 транспортний засіб працівників поліції на перехресті виконав поворот ліворуч та виїхав на дорогу з односторіннім напрямком руху.
О 16:21:54 на зустріч екіпажу патрульної поліції їхав транспортний засіб (ідентифікувати марку та державний номер неможливо) і об 16:21:58 вказаний автомобіль (темного кольору та із затонованими вікнами) почав зміщуватись вправо до тротуару (від його напрямку руху), а автомобіль працівників поліції продовжив свій рух.
О 16:22:00 автомобіль, який рухався на зустріч екіпажу патрульної машини та проїхав зліва від нього, не знаходився в зоні відеозапису.
О 16:22:07 автомобіль працівників поліції почав зміщуватись вліво (на розворот) і   в 16:22:08 запис закінчився.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що на вказаному відеозаписі не зафіксовано того, що 06.05.2024об 16 год. 22 хв. ОСОБА_1 керував автомобілем марки Фольксваген Гольф, номерний знак НОМЕР_1 .
Відеозапис  закінчився у той момент, коли автомобіль працівників поліції почав зміщуватись вліво (на розворот).
Крім того, коли об 16:21:58 транспортний засіб, який їхав на зустріч поліції, почав зміщуватись вправо до тротуару (від його напрямку руху), неможливо ідентифікувати марку, державний номер та того, хто сидів за кермом, оскільки вікна цього автомобіля були затоновані.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що в розрізі фактичних обставин даної справи, з вказаного вище відеозапису з диску не вбачається фіксування на місці зупинки автомобіля Фольксваген Гольф, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 (позивача).
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи зазначає, що вони не містять доказів, які б відповідали вимогам статей 73 - 76 КАС України та належно підтверджували факт допущення позивачем порушення ПДР, відповідальність за яке передбачено ч. 4 ст. 126 КУпАП. 
Відтак, з огляду на відсутність доказів допущення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 4 ст. 126 КУпАП, притягнення позивача до адміністративної відповідальності є неправомірним.
Бездоганне виконання суб`єктом владних повноважень процесуальних/процедурних норм є запорукою притягнення винної особи до відповідальності. Однак порушення таких приписів може бути покладено в основу скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та скасування рішень суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
В силу ч. 3  ст. 272 КАС України справи, визначені статтею 286 КАС  не підлягають оскарженню в касаційному порядку.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 286, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції  - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2025 року – залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дня її прийняття 22.05.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова