КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И 
 
10 квітня 2025 року                                                                        м. Київ
 
Унікальний номер справи № 757/39591/24-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6825/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Ратнікової В.М., Шкоріної О.І.
за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Литвинової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗНАЙ» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації, -
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: визнати недостовірною інформацію, розміщену та поширену у публікації за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ОСОБА_2 : біографія, сім`я і компромат на депутата Київради» в мережі Інтернет, зобов`язати володільця сайту ТОВ «ЗНАЙ» видалити публікацію, викласти спростування про те, що факти, викладені у публікації, не відповідають дійсності; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-3).
В обґрунтування позову зазначав, що Інтернет-виданням politeka на веб-сайті видання ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено інформацію - статтю під назвою: « ОСОБА_2 : біографія, сім`я і компромат на депутата Київради» стосовно ОСОБА_1 та його близьких родичів, яка  є недостовірною.
Публікацією поширено Інформацію, яка не відповідає дійсності та містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі. Спірна Інформація по тексту є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань стороною відповідача не надається. При цьому, розповсюджена Інформація є негативною, стосується безпосередньо позивача та його родичів, не носить оціночний характер, так як викладена у формі тверджень.
Так, в статті висловлено твердження про громадянство РФ дружини позивача, яка не є і ніколи не була громадянкою РФ. У даному випадку, поширена недостовірна Інформація, принижує статус позивача як дисциплінованого бізнес партнера в очах суспільства, в колі друзів, знайомих, тощо, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у їх поведінці та веденні бізнесу вимог законів України та загальноприйнятих норм моралі. Поширена спірна Інформація про позивача є недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача та негативно впливає на ділову репутацію. На думку позивача, неупереджений читач, після ознайомлення із поширеною відповідачем недостовірною Інформацією вважатиме, що позивач вдається до незаконних інструментів ведення бізнесу, є недобросовісним, формує негативну оцінку його господарської діяльності та негативно на неї впливає (а.с. 1-3).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ЗНАЙ» про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації залишено без задоволення (а.с.  30-35).
Не погодившись з рішенням районного суду, 10 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко С.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги  у повному обсязі. Посилався га те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норма матеріального права. Посилався на обставини, викладені в позовній заяві (а.с. 37-43).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
 
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Павленко С.О. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. 
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення позивача ОСОБА_1 його представник - адвокат Павленко С.О. підтвердив в судовому засіданні, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення ТОВ «ЗНАЙ» про розгляд справи апеляційним судом 06 березня 2025 року і 10 квітні 2025 року повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця перебування (знаходження) від вказаної особи до суду не надходили (а.с. 72-85, 90). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
            Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Таким чином, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.
Разом з тим, при розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 607/2775/17 (провадження № 61-1766св19) вказано, що «суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
            Суд апеляційної інстанції перевірив та не погодився з доводами позивача щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, врахувавши наступне. 
Так, судом встановлено, що за посиланням в мережі Інтернет, в Інтернет-видані Рoliteka на веб-сайті виданняІНФОРМАЦІЯ_1міститься стаття « ОСОБА_2 : біографія, сім`я і компромат на депутата Київради» із зазначенням дати її розміщення 11 жовтня, 12.15 (рік не вказаний).
За змістом вказаної  інформації - статті під назвою: « ОСОБА_2 : біографія, сім`я і компромат на депутата Київради» містять розділи: «Освіта» із зазначенням, що позивач має три вищі освіти; «Сім`я» із зазначенням складу сім`ї, дітей та оспорюваного позивачем твердження, а саме, що «Дружину ОСОБА_1 звуть ОСОБА_3 , вона громадянка Російської Федерації»; « Кар`єра » із зазначенням трудової та політичної діяльності; « Компромат » із зазначенням, що «охоронне агентство «Шериф» ОСОБА_1 не раз чинило опір правоохоронцям, заважаючи їм виконувати свої обов`язки. ЗМІ стало відомо, що «на Петрівці охоронці «Шерифа» викрали кіоск, який належав « Союздруку »», «Тут « Шериф » закликав фізично розправлятись зі злодіями за крадіжки, чим викликав гнівну реакцію багатьох українців», « ОСОБА_1 , крім цього, не надто активно виконує свої обов`язки в Київраді. ЗМІ підрахували, що депутат прогуляв більше третини (39%) всіх засідань»; «Декларації» з посиланням на майновий стан позивача за декларацією 2018 року та «Посилання» із зазначенням посилання на офіційну сторінку депутата і офіційну сторінка у Facebook) (а.с. 4-5).
Також вищевказана сторінка на веб-сайті виданняІНФОРМАЦІЯ_1 містить посилання із зазначенням:  ІНФОРМАЦІЯ_2  - новинне інтернет-ЗМІ. Входить до холдингу «Знай Медіа». Інформаційне агентство ТОВ «ЗНАЙ», усі права захищені. Новини на сайті доступні двома мовами: українською та російською. 
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду, що ТОВ «ЗНАЙ» є належним відповідачем у справі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Е. Павлова зазначала, що в статті висловлено твердження про громадянство РФ дружини позивача, яка не є і ніколи не була громадянкою РФ. У даному випадку, поширена недостовірна Інформація, принижує статус позивача як дисциплінованого бізнес партнера в очах суспільства, в колі друзів, знайомих, тощо, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у їх поведінці та веденні бізнесу вимог законів України та загальноприйнятих норм моралі. Поширена спірна Інформація про позивача є недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача та негативно впливає на ділову репутацію. На думку позивача, неупереджений читач, після ознайомлення із поширеною відповідачем недостовірною Інформацією вважатиме, що позивач вдається до незаконних інструментів ведення бізнесу, є недобросовісним, формує негативну оцінку його господарської діяльності та негативно на неї впливає (а.с. 1-3).
У пункті 83 рішення ЄСПЛ Axel Springer AG v. Germany [GC], № 39954/08, від 07 лютого 2012 року, Суд нагадує, що право на захист репутації є правом, яке захищається ст. 8 Конвенції як частина права на повагу приватного життя (див. Chauvy and Others, § 70; Pfeifer, § 35; и Polanco Torres and Movilla Polanco v. Spain, no. 34147/06, § 40, 21 вересня 2010). Поняття «приватне життя» є широким терміном, що не піддається вичерпному визначенню, яке охоплює фізичну та психологічну недоторканість людини, і, як наслідок, може включати багато аспектів особистості людини …(у т.ч., серед іншого), ім`я або елементи, що відносяться до права на зображення (див. S. and Marper v. the United Kingdom [GC], nos. 30562/04 and 30566/04, § 66, ECHR 2008-…). Вказане включає особисту інформацію, що не може бути опублікована без згоди зацікавленої особи (див. Flinkkila and Others, § 75, і Saaristo and Others v. Finland, no. 184/06, § 61, 12 жовтня 2010).
Проте, щоб підпадати від дію статті 8, замах на репутацію особи має досягнути певного рівня і нанести шкоди праву на повагу приватного життя (див. A. v. Norway, § 64). Крім того, Суд постановив, що стаття 8 не може використовуватись як підстава скарги на шкоду репутації, яка була передбачуваним наслідком власних дій особи, наприклад, вчинення кримінального правопорушення (див. Sidabras and Dziautas v. Lithuania, nos. 55480/00 and 59330/00, § 49, ECHR 2004-VIII).
Відповідно до пункту 91 рішення ЄСПЛ Axel Springer AG v. Germany [GC], № 39954/08, від 07 лютого 2012 року, Суд наголошує, що в той час як приватна особа, яка невідома спільноті, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, вказане не стосується до громадських діячів (див. Minelli v. Switzerland (dec.), no. 14991/02, 14 червня 2005, і Petrenco, § 55). Принципове розрізнення має бути застосоване між фактами публікації, здатними запровадити дискусію в демократичному суспільстві, пов`язану, наприклад з політиками при виконанні ними службових обов`язків і відомостями про приватне життя особи, яка не виконує таких обов`язків (див. Von Hannover, § 63, и Standard Verlags GmbH, § 47).
Крім того, в пунктах 50-51 вищезазначеного рішення Європейський Суд з прав людини посилається на Резолюцію 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя, зокрема що право на недоторканість приватного життя, що гарантується ст. 8 Європейської конвенції з прав людини, має захищати особу не лише від втручання органів державної влади, але і від будь-яких зазіхань з боку приватних осіб і організацій включаючи засоби масової інформації.
У статтях  3,  4,  6  Декларації  вказується,   що   оскільки політичні  діячі та посадові особи,  які обіймають публічні посади або  здійснюють  публічну  владу  на   місцевому,   регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у  засобах  масової інформації з приводу того,  як вони виконували або виконують свої функції.  При цьому зазначені діячі та особи не повинні  мати  більшого  захисту  своєї  репутації  та  інших прав порівняно з іншими особами. 
У зв`язку з цим,  межа допустимої  критики  щодо  політичного діяча  чи  іншої  публічної  особи  є  значно ширшою,  ніж окремої пересічної  особи.  Публічні  особи  неминуче  відкриваються   для прискіпливого   висвітлення  їх  слів  та  вчинків  і  повинні  це усвідомлювати.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначення в оспорюваній статті інформації в розділі «Освіта», «Декларації» з посиланням на майновий стан позивача за декларацією 2018 року, «Посилання»  та перебування і виконання обов`язків депутата Київської міської ради позивач ОСОБА_1 не заперечував, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Павленко С.О. пояснив, що у грудні 2019 році ОСОБА_1 склав депутатські повноваження депутата Київської міської ради (а.с. 90).
Зазначення в оспорюваній позивачем статті твердження « ОСОБА_1 , крім цього, не надто активно виконує свої обов`язки в Київраді. ЗМІ підрахували, що депутат прогуляв більше третини (39%) всіх засідань» стосується періоду діяльності позивача ОСОБА_1 як публічної особи, а саме - депутата Київської міської ради, є оцінкою та критикою діяльності позивача у період виконанні ним відповідних повноважень.
За таких обставин, з огляду на вищевказані положення законодавства  інформація, яка розповсюджується щодо позивача ОСОБА_1 як депутата Київської міської ради, тобто публічної особи, є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже він, обираючи кар`єру публічної особи, погодився на таку увагу. 
Зазначення в оспорюваній позивачем статті інформації-твердження «Дружину ОСОБА_1 звуть ОСОБА_3 , вона громадянка Російської Федерації» не може бути визнано такою, що принижує честь та гідність та (або) ділову репутацію позивача, оскільки сам по собі факт належності особи до громадянства той чи іншої держави не може бути визнаний таким, що принижує честь та гідність та (або) ділову репутацію. Інше свідчило б про дискримінацію за національною ознакою та суперечило б положенням Конституції України, ст. 6 «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207-VI.
При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, вказану інформацію у випадку її недостовірності, може бути оспорено (спростовано) за позовом особи стосовно якої така інформація зазначена, тобто дружиною позивача - ОСОБА_10 , проте даних, що вказана особа оспорювала вищезазначену інформацію матеріали справи не містять.
 Посилання «охоронне агентство «Шериф» ОСОБА_1 не раз чинило опір правоохоронцям, заважаючи їм виконувати свої обов`язки. ЗМІ стало відомо, що «на Петрівці охоронці «Шерифа» викрали кіоск, який належав «Союздруку»», «Тут «Шериф» закликав фізично розправлятись зі злодіями за крадіжки, чим викликав гнівну реакцію багатьох українців» стосуються поширення інформації стосовно юридичної особи.
Статтею 91 ЦК України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Згідно із частиною 2 статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.
Згідно до положень ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.
Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.
Захист особистих немайнових прав юридичної особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням або неумисним повідомленням недостовірної інформації щодо її уповноваженої (посадової чи службової) особи про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" у порядку, передбаченому цим Законом, здійснюється у такому самому обсязі, що і особистих немайнових прав фізичних осіб.
            Відповідно до статей 94, 277 вказаного Кодексу юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
            Отже, вищевказана юридична особа охоронне агентство «Шериф» має право на недоторканність її ділової репутації та самостійне право на звернення до суду із позовом про захист ділової репутації та інших особистих немайнових прав, які можуть їй належати.
Поряд з цим, мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції не містить  висновків суду щодо оспорюваної позивачем інформації, а висновки районного суду, що позивач обіймає посаду голови Правління ОСББ, об`єктивними доказами по справі не підтверджені, а відтак є припущеннями (а.с. 33).
З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково оскаржуване рішення районного суду - зміні, із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.  
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому судом відхилені.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року- змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 10 квітня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                          В.М. Ратнікова

                                                                                                          О.І. Шкоріна