ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 червня 2025 року           справа №200/8970/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, адвоката Звонарьової Валентини Вадимівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 200/8970/24 (головуючий суддя у І інстанції – Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                  ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії № 057150012747 від 03.12.2024;
-зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу за вислугу років відповідно до п. “а” ч. 1 ст. 55 Закону № 1788 “Про пенсійне забезпечення”.
В обґрунтування позову зазначив, що відповідач протиправно відмовив в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. “а” ст. 55 Закону України ”Про пенсійне забезпечення”, не прийняв уточнюючу довідку та не врахував період роботи на посаді складача поїздів.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 03.12.2024 № 057150012747 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 27 листопада 2024 року із зарахуванням до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоди роботи з 03 липня 2003 року по 16 липня 2015 року – складач потягів на гарячих ділянках робіт Доменного виробництва 4 розряду, Служба експлуатації составів, ВАТ “ММК ім. Ілліча”; 17 липня 2015 року по 11 жовтня 2017 року – складач потягів Бункерного району Станції Бункерна першого класу 5 розряду, Управління залізничного транспорту, Цех експлуатації, ПАТ “ММК ім. Ілліча”.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.
Позивачу до стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, не враховано період з 03.07.2003 по 31.12.2007, оскільки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу в блоці відомості по спеціальному стажу період з 2003 по 2006 відображено за Списком № 2, за період 2007 року дані відсутні.
Уточнюючу довідку не враховано, оскільки в ній зазначено, що позивач виконував роботи з організації перевезень на залізничному транспорті, тоді як за записами трудової книжки – в цей період позивача прийнято в доменне виробництво, що не пов`язано з роботою на залізничному транспорті.
Отже, у позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник позивача звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови, ухвалити постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги представника позивача.
З огляду на приписи Закону України «Про адміністративну процедуру» суд першої інстанції не звернув уваги, що повноваження пенсійного органу і порядок їх реалізації передбачають лише один варіант правомірної поведінки за умови звернення особи з усіма документами для призначення пенсії, - призначити пенсію.
Позивач надав всі необхідні документи для призначення пенсії за вислугу років, тому суд першої інстанції повинен був зобов`язати відповідача не повторно розглянути заяву, а призначити відповідний вид пенсії. 
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, однак суд першої інстанції листом повідомив, що всі документи у цій справі сформовано в електронному вигляді та експортовано в КП “Діловодство спеціалізованого суду”.
Верховний Суд листом від 19.08.2022 № 2097/0/2-22 на лист вх. № 1730/0/1-22 щодо надання Науково-консультативною радою при Верховному Суді висновку з питань, пов`язаних з електронним адміністративним судочинством повідомив, що підстав для звернення до НКР щодо надання вченими-членами НКР наукових висновків немає. Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).
Відповідно до листів Державної судової адміністрації України від 01.08.2018 № 15-14040/18, від 13.09.2018 № 15-17388/18 судами забезпечено сканування та експортування в підсистему “Електронний суд” матеріалів всіх судових справ, як перебували в провадженні суддів станом на 01.08.2018. Тобто вказана підсистема містить усі матеріали судової справи.
Отже, враховуючи зазначені листи, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі “Електронний суд”.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, розглядаючи апеляційні скарги в межах викладених доводів, встановив наступне.
Встановлені обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_1 .
27.11.2024 позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. “а” ст. 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення”.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 057150012747 від 03.12.2024 позивачу відмовлено в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. 
В рішенні зазначено, що за наданими документами та індивідуальними відомостями страховий стаж заявника на дату звернення становить 37 років 05 місяців 12 днів, в тому числі стаж за вислугу років склав 09 років 09 місяців 1 днів. 
До стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років не враховано період з 03.07.2003 по 31.12.2007, оскільки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу в блоці відомості по спеціальному стажу період з 2003 по 2006 роки відображено як “працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2”; період за 2007 рік - дані відсутні. 
Не враховано довідку № 290 від 08.04.2024, в якій зазначено, що заявник виконував роботи з організації перевезень на залізничному транспорті, а згідно записів трудової книжки – особу прийнято в доменне виробництво, що не пов`язане з роботою на залізничному транспорті. Спеціальний стаж за вислугу років зараховано згідно відомостей по спеціальному стажу відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу.
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 01.08.1988 позивач має наступний стаж роботи:
- 01.09.1984 по 28.06.1988 – навчання в Жданівському механіко-металургійному технікумі;
- 02.08.1988 по 03.11.1990 – черговий стрілочного посту станції Південно-Східна 2 розряду Управління залізничного транспорту Металургійного комбінату “Азовсталь”;
- 04.11.1990 по 03.11.1992 – свердлувальник станочного відділення 3 розряду Механічного цеху Металургійного комбінату “Азовсталь”;
- 09.11.1992 по 24.02.1993 – помічник складача потягів Служби руху, Маріупольське підприємство промислового залізничного транспорту;
- 25.02.1993 по 12.04.1994 – складач потягів Служби руху, Відкрите акціонерне товариство “Маріупольське підприємство залізничного транспорту”;
- 13.04.1994 по 20.11.1994 – слюсар-ремонтник з ремонту тепловозів 3 розряду Служби тяги, Відкрите акціонерне товариство “Маріупольське підприємство залізничного транспорту”;
- 21.11.1994 по 27.11.2000 – слюсар-ремонтник з ремонту тепловозів 4 розряду Служби тяги, Відкрите акціонерне товариство “Маріупольське підприємство залізничного транспорту”;
- 28.11.2000 по 23.06.2003 – слюсар-ремонтник з ремонту локомотивів 5 розряду Служби тяги, Відкрите акціонерне товариство “Маріупольське підприємство залізничного транспорту”;
- 03.07.2003 по 16.07.2015 – складач потягів на гарячих ділянках робіт Доменного виробництва 4 розряду, Служба експлуатації составів, ВАТ “ММК ім. Ілліча”;
- 17.07.2015 по 31.03.2022 – складач потягів Бункерного району Станції Бункерна першого класу 5 розряду, Управління залізничного транспорту, Цех експлуатації, ПАТ “ММК ім. Ілліча”.
У довідці ПрАТ “ММК ім. Ілліча” від 08.04.2024 № 90 вказано, що позивач у період з 03.07.2003 по 11.10.2017 працював на посаді складача поїздів, також вказано, що зазначена посада є пільговою відповідно до п. “а” ст.55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення”.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що записами в трудовій книжці позивача, а також уточнюючою довідкою підтверджено робота позивача у спірний період за професією «складач потягів», яка передбачена Списком професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років, суд першої інстанції виходив з їх передчасності, оскільки в рішенні відповідача про відмову в призначенні пенсії не конкретизовано які періоди були враховані відповідачем.
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058) передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі – Закон № 1788) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно з пунктом "а" статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих в технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі, жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
На підставі підпункту 21 пункту 2 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням Конституційного Суду від 04.06.2019 в справі № 2-р/2019 визнані неконституційними положення статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказано, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Список професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 583 «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення».
Цим Списком передбачено, що право на призначення пенсії за вислугою років мають особи, які працювали на посаді складача поїздів.
У додатку до “Класифікатора професій” ДК 003:2005 “Національного класифікатора професій”, прийнятим наказом Держспоживстандатру України від 26.12.2005 № 375, який розроблений на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 04.05.1993 № 326, вказано, що він призначений для застосування центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, Федерацією роботодавців України, всіма суб`єктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників, а також зазначено, що останніми можуть утворюватися та застосовуватися похідні слова до професій, за умови збереження галузевої та функціональної належності, кваліфікаційних вимог, виключення дублювання, збереження коду професії.
Тобто, назви професій можуть бути розширені за потреби користувача для внутрішнього використання термінами та словами, які уточнюють місце роботи, виконувані роботи, сферу діяльності за умови фактичного дотримання лаконічності викладення та якщо інше не передбачено у самому Класифікаторі професій чи відповідних нормативно-правових актах.
У своїх роз`ясненнях від 18.11.1992 № 25 Міністерство соціального забезпечення України “Про деякі питання призначення пенсій на пільгових умовах та пенсій за вислугу років”, зазначало, що відповідно до ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” право на пенсію за вислугу років мають зазначені в ній категорії працівників згідно з затвердженими Кабінетом Міністрів України переліками і списками. Якщо в ці переліки і списки включені професії та посади під загальною назвою, то правом на пенсію за вислугу років користуються працівники всіх найменувань по цих професіях та посадах, тобто старші, головні, провідні, а також помічники.
Таким чином, професії - складач поїздів, помічник складача поїздів відносяться до професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, за якими в тому числі працював позивач та мають бути включені до його стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугою років, передбаченої ст. 55 закону України "Про пенсійне забезпечення".
Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
На підставі пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто, надання уточнюючої довідки необхідне лише у двох випадках: 
- відсутність трудової книжки;
- відсутність в трудовій книжці необхідних записів, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 7 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.
Як свідчать матеріали справи, записами в трудовій книжці позивача підтверджено, що він у період з 03.07.2003 по 16.07.2015 працював складачем потягів на гарячих ділянках робіт Доменного виробництва 4 розряду, Служба експлуатації составів, ВАТ “ММК ім. Ілліча”; 17.07.2015 по 31.03.2022 – складач потягів Бункерного району Станції Бункерна першого класу 5 розряду, Управління залізничного транспорту, Цех експлуатації, ПАТ “ММК ім. Ілліча”.
Зазначене також підтверджується уточнюючою довідкою № 90 від 08.04.2020, виданою ПрАТ “ММК ім. Ілліча”, що позивач у період з 03.07.2003 по 11.10.2017 працював на посаді складача поїздів, також вказано, що зазначена посада є пільговою відповідно до п. “а” ст. 55 Закону № 1788.
Таким чином, наявний у позивача спеціальний стаж підтверджено записами трудової книжки, уточнюючою довідкою, тому відповідач протиправно не врахував період з 03.07.2003 по 31.12.2007 до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. “а” ст. 55 Закону № 1788.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 03.12.2024 № 057150012747 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 та зобов`язав відповідача зарахувати до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоди роботи з 03 липня 2003 року по 16 липня 2015 року – складач потягів на гарячих ділянках робіт Доменного виробництва 4 розряду, Служба експлуатації составів, ВАТ “ММК ім. Ілліча”; 17 липня 2015 року по 11 жовтня 2017 року – складач потягів Бункерного району Станції Бункерна першого класу 5 розряду, Управління залізничного транспорту, Цех експлуатації, ПАТ “ММК ім. Ілліча”.
Отже, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.
Щодо визначення пенсійному органу обов`язку повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії замість обов`язку призначити пенсію суд зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, рішення відповідача обґрунтовано відсутністю у позивача необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за п. «а» ст.55 Закону № 1788. Проте, рішення не містить інформації щодо врахованих періодів до спеціального стажу позивача. Тільки зазначено про неврахування періоду з 03.07.2003 по 31.12.2007.
Згідно зі змісту Рекомендації № R(80) 2 Комітету Міністрів державам - членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснити з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно - правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.
Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Право на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.
Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Тобто, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Оскільки підставою для відмови в призначенні пенсії позивачу є відсутність спеціального стажу для призначення пенсії за п. «а» ст.55 Закону № 1788, судами встановлена протиправність пенсійного органу щодо неврахування до спеціального стажу позивача з 03.07.2003 по 16.07.2015, з 17.07.2015 по 11.10.2017 та зобов`язано відповідача врахувати цей період до спеціального стажу позивача, враховуючи, що в рішенні про відмову в призначенні пенсії не визначені періоди, які зараховані до спеціального стажу позивача, тому в даному спорі належним способом захисту порушених прав позивача є саме визначення обов`язку відповідачу зарахувати спірні періоди до спеціального стажу позивача і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років від 27.11.2024 з врахуванням висновків судів, викладених в судових рішеннях з огляду на дискреційні повноваження пенсійного органу щодо розрахунку стажу.
Суд не може підміняти органи пенсійного фонду і самостійно здійснювати розрахунок стажу позивача за умови не зазначення у рішенні пенсійного органу періодів, які враховані до спеціального стажу позивача.
На підставі викладеного апеляційна скарга представника позивача також не підлягає задоволенню.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення адміністративного позову.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційних скарг є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Як визначено пунктами 3 та 8 частини шостої статі 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат по справі не здійснюється.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, адвоката Звонарьової Валентини Вадимівни, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 200/8970/24 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 200/8970/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 09 червня 2025 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України. 
Повне судове рішення складено 09 червня 2025 року.

Головуючий суддя                                                            І.Д. Компанієць

Судді                                                                                Т.Г. Гаврищук

                                                                                І.В. Геращенко