Номер провадження: 22-ц/813/3092/25 
Справа № 521/8108/24
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Богорел Сергія Володимировича, представника ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2024 року, постановленого під головуванням судді Роїк Д.Я., повний текст рішення складений 30 жовтня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди завданої в результаті ДТП, -
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті ДТП у розмірі 20 000 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 17.10.2023 року о 15 год. 00 хв. на вул. Зеньковецької, буд. 2 м. Одеси водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Nissan Maxima, д.н. НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно, не відреагував на її зміну та під час руху заднім ходом для забезпечення безпеки руху щоб не створювати небезпеки і перешкод іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою інших осіб, внаслідок чого здійснив наїзд на транспортний засіб марки Chevrolet Aveo, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив п.2.3 «б» та п.10.9 ПДР України. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобілю марки Nissan Maxima, д.н. НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_3 , ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», яке є діючим членом МТСБУ. Тоді ж, 17.10.2023 року водій ОСОБА_1 повідомив наведену страхову компанію про настання страхового випадку; а згодом отримав грошову компенсацію матеріального збитку.
Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2023 року, у справі №521/25241/23, водія ОСОБА_2 , визнано винним в скоєнні вищенаведеного адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян – 850 грн.
28.11.2023 року постанова суду набрала законної сили.
Позивач вважає, що внаслідок даного ДТП він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює у 20000 грн., яка полягає в психічних, фізичних та душевних стражданнях, які він переніс під час ДТП, порушення звичного стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля на протязі тривалого часу, коли він знаходився на ремонті, а також незручностями, які він переносить в зв`язку з вирішенням спору в судовому порядку.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, грошові кошти у розмірі 3000 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Богорел С.В., представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є неспівмірним із розміром заявленої матеріальної шкоди, оскільки не взяв до уваги, що завдана моральна шкода у розмірі 20000 грн. є справедливою та достатньою компенсацію спричиненої відповідачем моральної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить відмовити у задоволені апеляційної скарги щодо скасування рішення суду, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки скаржником не надано переконливих доказів щодо заподіяння моральної шкоди, наслідком чого має бути стягнення вказаної суми на її відшкодування.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 17.10.2023 року о 15 год. 00 хв. на вул. Зеньковецької, буд. 2 м. Одеси водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки Nissan Maxima, д.н. НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно, не відреагував на її зміну та під час руху заднім ходом для забезпечення безпеки руху щоб не створювати небезпеки і перешкод іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою інших осіб, внаслідок чого здійснив наїзд на транспортний засіб марки Chevrolet Aveo, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив п.2.3 «б» та п.10.9 ПДР України. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2023 року по справі № 521/25241/23, ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні вищенаведеного адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян – 850 грн. Постанова суду набрала законної сили.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що внаслідок ДТП він зазнав моральної шкоди, яку він оцінює у 20000 грн., яка полягає в психічних, фізичних та душевних стражданнях, які він переніс під час ДТП, порушення звичного стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля на протязі тривалого часу, коли він знаходився на ремонті, а також незручностями, які він переносить в зв`язку з вирішенням спору в судовому порядку.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 20000 грн. є неспівмірним із розміром заявленої матеріальної шкоди, та вважав, що розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у грошовому виразі необхідно визначити у 3000 грн., які слід стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Таким чином під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 року в справі № 214/7462/20 Верховний Суд висловив правову позицію стосовно тягаря доказування в сфері компенсації моральної шкоди. Зокрема, у разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування - позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
В наведеній постанові Верховний Суд стосовно справи, яка була предметом його розгляду, безпосередньо зазначав:
«Позивач вказував, що через пошкодження його транспортного засобу він зазнав моральної шкоди. Неправомірні дії відповідачів призвели до його душевних страждань, стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання його та членів його сім`ї, та спричиняє йому не лише моральні страждання, але і змушує звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я. Тобто, при заявлені вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди позивач не пов`язував наявність моральної шкоди у зв`язку із каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Тому відшкодування моральної шкоди має відбуватися на підставі частини першої статті 1167 ЦК України».
З матеріалів справи вбачається, що позивач в повному обсязі не довів протиправність поведінки завдавача шкоди та належним чином не аргументував, як саме вказана поведінка та її наслідки негативно вплинули на життя позивача, змусили його вчиняти дії, які виходять за межі звичайної його поведінки, докладати зусиль для відновлення його прав у визначеному позивачем розмірі 20000 грн.
При цьому, колегія суддів вважає, що з урахуванням характеру моральної шкоди, яка може як мати зовнішні докази її спричинення, так і полягати виключно в душевних стражданнях, які не зафіксовані окремими об`єктами об`єктивного середовища, однак при цьому фактично існують, свідчить про достатнє обґрунтування наявності моральної шкоди позивачу у визначеному судом першої інстанції розмірі 3000 грн.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , а саме скоєння ним ДТП, в результаті якого було пошкоджено автомобіль позивача, позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних страждань позивача, вимушених змін у його житті та необхідності застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП у розмірі 3000 грн., щовідповідає принципам розумності і справедливості, а також є достатнім для компенсації спричиненої моральної шкоди.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги адвоката Богорел С.В., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є неспівмірним із розміром заявленої матеріальної шкоди, оскільки не взяв до уваги, що завдана моральна шкода у розмірі 20000 грн. є справедливою та достатньою компенсацію спричиненої відповідачем моральної шкоди, колегія суддів залишає без задоволення, з наступних підстав.
Колегія суддів вважає, що підстави відшкодування моральної шкоди частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Так, вина та неправомірність дій заподіювача шкоди підтверджена, спричинення моральної шкоди встановлено та наявність причинного зв`язку між ними.
Враховуючи обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 20000 грн., є завищеним. Так, розмір відшкодування має бути співмірним з нанесеною моральною шкодою. Крім того, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.
З огляду на вказане вище, ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду на суму 3000 грн., яка полягає у душевних переживаннях та стражданнях; порушенні нормального життєвого ритму позивача. Даний розмір моральної шкоди буде відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
З огляду на положення ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Богорел Сергія Володимировича, представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 02 травня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова