КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 756/13783/24                                                                 Головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/9120/2025                                                   Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
04 червня 2025 року                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2024 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовну заяву обґрунтувало тим, що  ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг та отримав 13 листопада 2019 року платіжний інструмент - кредитну картку номер НОМЕР_1 строком дії до 11/22 типу «Visa Signature».
15 листопада 2021 року відповідач отримав платіжний інструмент - кредитну картку номер НОМЕР_2 строком дії до 11/24 типу «MasterCard World Black Edition».
01 листопада 2022 року відповідач ознайомився з умовами кредитування та підписав паспорт кредиту, а також заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з наступними умовами: тип кредиту та розмір кредитного ліміту - відновлювальна кредитна лінія до 300 000,00 грн (пункт 1.2 договору); тип кредитної картки - «MasterCard World Black Edition»; строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією (пункт 1.2 договору); процента ставка відсотків річних - 36,0 % (пункт 1.3 договору); кількість та розмір платежів, періодичність - сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (пункт 1.4 договору); розмір мінімального обов`язкового платежу - 7 % від заборгованості, але не менше ніж 100 грн щомісячно, або 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення (пункт 1.4 договору); проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 36,00 % (пункт 1.5 та пункт 2.1.1.2.12 договору).
В подальшому, для можливості користування рахунком відповідачем додатково отримані дві кредитні картки, а саме: картка № НОМЕР_3 строком дії до 10/25 типу «Visa Signature»; картка № НОМЕР_4 строком дії до 11/25 типу «MasterCard World Elite».
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно не здійснював щомісячні мінімально обов`язкові платежі за кредитом та процентами, станом на 16 жовтня 2024 року за ним рахується заборгованість у загальному розмірі 112 164, 48 грн, з яких: 92 393, 02 грн - заборгованість за тілом кредиту, 19 771,46 грн - заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Рішенням Оболонського районного суд м. Києва від 07 лютого 2025 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 112 164,48 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користуванням в порядку і на умовах зазначених в кредитному договорі, у зв`язку з чим банку вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заборгованості з відповідача 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з нього на користь банку 65 961,59 грн заборгованості, а в інші частині позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що банк, мотивуючи позовну заяву початком кредитних відносин між сторонами із 03 листопада 2019 року, не надав жодних документів, які стали підставою для видачі кредитної картки «Visa Signature» та узгодження кредитних відносин між сторонами.
В анкеті-заяві від 15 листопада 2021 року, заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 01 листопада 2022 року та паспорті споживчого кредиту від 01 листопада 2022 року, які містяться в матеріалах справи, не наведено жодного узгодження відповідачем конкретних процентних ставок, їх змін та інших умов використання кредиту, які б підписав відповідач, оскільки всюди йде відсилання на загальні Умови та правила, які постійно змінюються банком та не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.
Отже, банком не надано доказів погодження між сторонами розміру відсотків, а суд першої інстанції не перевірив правомірність та правильність їх нарахування. При цьому факт використання кредитних коштів і часткове погашення заборгованості не свідчать про те, що відповідач погодився на нарахування відсотків у порядку, який передбачений Умовами та правилами обслуговування в АТ КБ «ПриватБанк», та на якому наполягав позивач.
Відповідач стверджує, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 та у постанові Верховного Суду від 16 липня 2024 року в справі № 686/9664/21.
Крім того, з наданого суду розрахунку вбачається, що банк нараховував відповідачу відсотки та списував їх з рахунку, збільшуючи заборгованість за тілом кредиту. Тобто, заявлена до стягнення сума поточного тілу кредиту у розмірі 92 393,02 грн не є заборгованістю за тілом кредиту, як вказує банк, оскільки вона частково сформована за рахунок нарахованих та списаних в односторонньому порядку відсотків.
З урахуванням того, що сторонами не було погоджено розміру відсотків, списання банком відсотків на загальну суму 26 461,43 грн в рахунок збільшення заборгованості за тілом кредиту та стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 19 771,46 грн, а загалом на суму 46 202, 89 грн, є безпідставним.
Відповідач вважає, що у даному випадку наявні підстави для стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту, визначену банком, за вирахуванням сум, нарахованих та списаних відсотків, яку позивач додав до тіла кредиту, та заявленої заборгованості за простроченими відсотками. Така заборгованість складає 65 961,59 грн (112 164,48 грн - 46 202,89 грн).
Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що 15 листопада 2021 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» підписали анкету-заяву клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів), в якій містяться персональні дані відповідача, дата та його підпис (а.с. 21, 22).
Розмір відсотків за користування кредитними коштами та порядок їх нарахування у цій анкеті-заяві не визначено.
01 листопада 2022 року сторони підписали заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг, в якій погодили наступні істотні умови кредитування: 
тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія; 
сума/ліміт кредиту - для карт «Універсальна» та «Універсальна голд» 200 000,00 грн; для Преміальних карт «Platinum», «World Black Edition» та «Visa Signature» 300 000,00 грн; для Преміальної карти «World Elite» 400 000,00 грн; для Преміальної карти «Infinite» - 800 000,00 грн; 
строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією; 
мета отримання кредиту - споживчі цілі; 
спосіб надання кредиту - безготівковим шляхом, 
процентна ставка, відсотків річних - 36 % для Преміальних карт «Platinum», «World Black Edition», «World Elite», «Infinite», «Visa Signature»; 
тип процентної ставки - фіксована (а.с. 23-35).
Згідно із пунктом 1.4 заяви про приєднання до Умов та правил надання послуг кількість та розмір платежів, і періодичність їх внесення здійснюється шляхом внесення клієнтом коштів у розмірі мінімального обов`язкового платежу відбувається на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту Розмір мінімального обов`язкового платежу становить: 7 % від заборгованості, але не менше ніж 100 грн щомісячно; 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісяця, - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення.
Пунктом 2.1.1.3.5 вищевказаної заяви сторони узгодили, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180-ти днів з моменту виникнення таких порушень, терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту. На 180-й день з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту останній зобов`язаний повернути банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за договором в повному обсязі.
На підставі укладеного договору відповідач отримав платіжний інструмент: кредитну картку номер НОМЕР_1 строком дії до 11/22 типу «VisaSignature» та кредитну картку номер НОМЕР_2 строком дії до 11/24 типу «MasterCard World Black Edition».
Крім того, відповідач активно користувався кредитним лімітом, про що свідчить виписка по картковому рахунку за період з 13 листопада 2019 року по 18 жовтня 2024 року (а.с. 36-50).
Також до матеріалів справи банк долучив: копію паспорту відповідача (а.с. 56), паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем 01 листопада 2022 року (а.с. 51-55); розрахунок заборгованості за договором № б/н від 01 листопада 2022 року (а.с. 6, 7).
За відомостями вказаного розрахунку станом на 16 жовтня 2024 року заборгованість відповідача за кредитним договором, укладеним з позивачем, становить 112 164,48 грн і складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 92 393,02 грн та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 19 771,46 грн.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 634 ЦК України умови таких договорів приєднання у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.
Згідно частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2022 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій погодив фінансові умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», в тому числі щомісячну сплату відсотків за користування кредитними коштами за фіксованою процентною ставкою у розмірі 36 % річних.
Підписавши вказану заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Отже, між сторонами існувала згода щодо таких істотних умов кредитного договору як оплата процентів за користування грошовими коштами саме з 01 листопада 2022 року та підлягала застосуванню процентна ставка у розмірі 36 % річних, а тому посилання відповідача в апеляційній скарзі те, що позивач не надав документів, які б підтверджували погодження між сторонами всіх умов надання банківських послуг, у тому числі обов`язку позичальника зі сплати процентів, не відповідає фактичним обставинам справи.
Як вбачається із розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 19 771,46, яку позивач просив стягнути з відповідача, тобто є предметом судового розгляду, почала утворюватися починаючи із 01 січня 2023 року, тобто в межах дії умов кредитного договору, які були погодженні сторонами у заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 01 листопада 2022 року.
За наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги наявну в матеріалах справи заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг як доказ конкретних умов укладеного між сторонами кредитного договору стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом.
За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що зазначеною вище заявою, яка була підписана відповідачем 01 листопада 2022 року, визначено розмір відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нараховані банком проценти підлягають стягненню з позичальника на користь кредитора в повному обсязі через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги про те, що банк протиправно списував нараховані відповідачу відсотки з його рахунку, збільшуючи тим самим суму заборгованості за тілом кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 1.4 заяви також передбачено, що повернення кредиту може здійснюватися шляхом договірного списання з рахунку клієнта, в тому числі за рахунок кредитного ліміту, у розмірі процентів, що підлягають сплаті за цим договором.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором. Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.
Кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, тому відповідач міг використовувати кредитні кошти, погашати заборгованість та знову користуватися кредитними коштами. Отже, сума заборгованості за поточним та простроченим тілом кредиту постійно змінюється в залежності від використання кредитних коштів та внесення платежів на погашення заборгованості. 
Сума боргу за тілом кредиту у розмірі 92 393, 02 грн, яку просив стягнути позивач з відповідача, належним чином обґрунтована та підтверджена у розрахунку і виписці, які досліджено колегією суддів та не викликають сумнівів в їх правильності та достовірності.
Посилання відповідача на відсутність кредитних правовідносин між ним та банком саме починаючи з 13 листопада 2019 року не можуть вважатись обґрунтованими у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Із виписки по рахунку чітко прослідковується, якими картками користувався відповідач, їхні номери та періоди, в які діяли відповідні картки і ця інформація відповідає доводам, які були зазначені банком у позовній заяві. Відповідач активно користувався встановленими йому кредитними лімітами (виданими картками) та вчиняв дії щодо сплати заборгованості за кредитним договором протягом періодів кредитування, що відповідали строку дії відповідної картки.
Користування відповідачем кредитними грошима, отримування їх через банкомати, розрахунки ними в торгівельних мережах, оплата послуг, здійснення переказів, поповнення мобільного рахунку тощо є неможливим без наявності картки із встановленим на ній кредитним лімітом, а отже  ОСОБА_1 отримував гроші на кредитну картку, починаючи з 13 листопада 2019 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).
Таким чином, наведене вище свідчить про доведеність кредитором факту отримання позичальником кредитних коштів та користування ними, а тому суд першої інстанції цілком правомірно стягнув з відповідача на користь банку фактично отримані ним грошові кошти за кредитним договором у вигляді встановленого (збільшеного) банком і використаного позичальником кредитного ліміту.
Долучені до позовної заяви розрахунок заборгованості та виписка за договором в розумінні статей 76, 77, 78 ЦПК України є належними, допустимими і достатніми доказами на підтвердження факту наявності заборгованості та її розміру, а також достовірно підтверджують факт здійснення операцій між банком та позичальником.
З огляду на вищевикладене, встановивши, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за укладеним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого фактично отримані та використані ним кошти у добровільному порядку залишилися не повернутими АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної суми боргу з боржника на користь позивача.
В іншій частині апеляційна скарга ґрунтується на висновках, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19) та які були в повній мірі враховані судом першої інстанції під час вирішення спору.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду. 
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2025 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                          С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                    Т.А. Слюсар
 
Д.О. Таргоній