П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/5444/24-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Лелюк Олександр Петрович  
Суддя-доповідач -  Капустинський М.М.   
13 травня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2021 року по 30 жовтня 2024 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2021 року по 30 жовтня 2024 року включно в сумі 439278,96 грн.
Позов обґрунтовано тим, що на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/1890/24-а позивачу було виплачено перерахунок грошового забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 27 травня 2021 року у сумі 42676,04 грн із одночасним утриманням військового збору 1,5%. У зв`язку з цим позивач вважає, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України він має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2021 року (наступна дата після звільнення позивача з військової служби) по 30 жовтня 2024 року (дата виплати позивачу грошового забезпечення на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/1890/24-а).
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування заявлених вимог вказує, що він з 28.02.2020 року по 27.05.2021 року проходив військову службу, сумлінно виконуючи взяті на себе обов`язки та мав своєчасно одержувати грошове забезпечення в  повному обсязі, яке необхідне кожному для забезпечення не тільки своїх життєвих потреб, а й осіб, що перебувають на його утриманні. Проте державою не виконувався обов`язок щодо захисту конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб позивача як військовослужбовця, суб`єктом владних повноважень протиправно не виплачено частину грошового забезпечення належну позивачу та відмовлено в заяві щодо добровільної сплати  заборгованості, тому спір довелось вирішувати в судовому порядку та стягувати з відповідача належні позивачу кошти примусово. Таким чином, не дивлячись на особливий  вид діяльності позивача, життєвий рівень його, а також його сім`ї не був належним.  У зв`язку зі зверненням до суду позивач зазнав як матеріальних збитків, так і доклав  значних моральних та фізичних зусиль в період часу з моменту звернення з позовною заявою  до суду до моменту повного виконання рішень суду.
18 квітня 2025 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. У поданому відзиві відповідач вказує, що на підставі наказу №335-ОС від 26 травня 2021 року позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із його вибуттям до НОМЕР_2 прикордонного закону. Тобто, позивач вибув для подальшого проходження служби в інший орган охорони державного кордону, що не вважається припиненням військової служби. Відповідно, відповідач вважає помилковими та безпідставними доводи позову про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28 лютого 2020 року №94-ОС ОСОБА_1 був зарахований у списки особового складу та на всі види забезпечення починаючи з 28 лютого 2020 року.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 травня 2021 року №335-ОС позивача виключено з 27 травня 2021 року зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження служби у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у справі №600/1890/24-а, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо розрахунку та виплати ОСОБА_1 з 28.02.2020 по 27.05.2021 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2021 роки без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України від 14.11.2019 року №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 01.01.2020, Законом України від 15.12.2020 року №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 01.01.2021 на відповідний тарифний коефіцієнт. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок ОСОБА_1 з 28.02.2020 по 27.05.2021 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2021 роки без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України від 14.11.2019 року №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 01.01.2020, Законом України від 15.12.2020 року №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 01.01.2021 на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі №600/1890/24-а виправлено описку, допущену у пункті 3 резолютивної частини рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/1890/24-а від 11.07.2024 р., а саме вказати вірно «з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням».
На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у справі №600/1890/24-а, яке набрало законної сили, військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування та виплату перерахованого грошового забезпечення у сумі 42676,04 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №10208 від 30 жовтня 2024 року, випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 за період 31 жовтня 2024 року та розрахунковим листом ОСОБА_1 за жовтень 2024 року.
Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2021 року по 30 жовтня 2024 року включно, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в даному позові позивач помилково розцінює переміщення його з одного прикордонного загону в інший як звільнення з військової служби. А тому, з огляду на те, що після вибуття з ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач фактично продовжив проходження військової служби, виплата відповідачем грошового забезпечення, перерахованого на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у справі №600/1890/24-а, не може вважатися підставою для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченою статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами другою-третьою статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Положеннями частини 1 статті 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року №661-IV встановлено, що Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони; органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини; розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (далі – Положення №1115/2009), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.
Положеннями законодавства, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Окрім цього, суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.).
Отже, при вирішенні питання про стягнення на користь звільненого військовослужбовця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Положеннями частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України установлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином слідує, нормами статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплату всіх сум, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.
Умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство (установа, організація) зобов`язане виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми.
Відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Крім цього, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
В той же час, колегія суддів наголошує, що за змістом статей 116, 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця з проведення повного розрахунку та виплати всіх сум підлягає виконанню лише у разі звільнення працівника, тобто у випадку повного припинення трудових відносин.
Положеннями пункту 6 Розділу І Положення №1115/2009 встановлено, що початок і закінчення проходження військової служби в Державній прикордонній службі України, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) початком проходження військової служби вважається:
1) день відправлення у навчальну частину (центр) з територіального центру комплектування та соціальної підтримки (збірного пункту) - для громадян, направлених для проходження базової військової служби;
2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;
3) день призначення на посаду курсанта закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;
4) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;
5) день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом, зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період;
6) день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян України, які зараховані до військового оперативного резерву після їх звільнення з військової служби та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Як встановлено абзацом 1 частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 24 Закону №2232-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять).
Організацію й порядок обліку військовослужбовців і працівників Державної прикордонної служби України (особовий склад) в Адміністрації Державної прикордонної служби України (Адміністрація Держприкордонслужби), регіональних управліннях, загонах морської охорони, прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах, навчальних закладах, науково-дослідній установі, органах забезпечення, підрозділах спеціального призначення (органи Держприкордонслужби), підрозділах, на кораблях та катерах морської охорони органів Держприкордонслужби в мирний час і в особливий період визначає Інструкція з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2017 №468, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16.08.2017 за №1011/30879 (далі - Інструкція №468)
Відповідно до пункту 3 глави 10 розділу ІІ Інструкції №468 титульні аркуші (додаток 27) наказів формулюються від імені начальників органів Держприкордонслужби, яким надано право видавати накази. У наказах вказується дійсне найменування органу Держприкордонслужби.
Згідно з пунктом 13 глави 10 розділу ІІ Інструкції №468 передбачено, що у наказах начальників органів Держприкордонслужби в обов`язковому порядку зазначаються, зокрема:
- про призначення (переміщення), зарахування в розпорядження відповідних начальників - військове звання, прізвище, ім`я, по батькові військовослужбовця, його особистий номер, на яку посаду призначається (у розпорядження якого начальника органу Держприкордонслужби зараховується), посада з якої звільняється, та пункт Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, відповідно до вимог якого здійснюється призначення (переміщення, зарахування у розпорядження). При зарахуванні в розпорядження у зв`язку з обранням запобіжного заходу у кримінальній справі у виді домашнього арешту чи тримання під вартою, крім вищезазначеного, вказується необхідність припинення, з дня фактичного взяття під варту чи перебування під домашнім арештом, виплату грошового забезпечення (додатки 28, 29);
- про виключення зі списків особового складу органу Державної прикордонної служби України у зв`язку з переміщенням за межі органу - військове звання, прізвище, ім`я, по батькові, особистий номер, посада, ким виданий наказ про переміщення та куди, його дата та номер, час на здавання справ і посади, інформація про використання щорічних основних та додаткових відпусток (у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей), інформація про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, соціальної допомоги, додаткової грошової винагороди та остаточну дату закінчення проходження військової служби.
Отже, початком проходження військової служби громадян в органах Державної прикордонної служби України вважається день зарахування їх до списків особового складу військової частини (іншого структурного підрозділу Державної прикордонної служби України), а закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
У разі переміщення військовослужбовця за межі органу охорони державного кордону керівник такого органу приймає наказ про виключення військовослужбовця зі списків особового складу органу Державної прикордонної служби України з обов`язковим зазначенням розпорядчого документа, на підставі якого здійснюється переміщення військовослужбовця.
Колегія суддів зауважує, що переміщення військовослужбовця до іншого органу охорони державного кордону не означає припинення проходження військової служби. Обов`язковою умовою для видачі наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової частини є наказ про його звільнення з військової служби.
Як вбачається зі змісту наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 травня 2021 року №335-ОС, ОСОБА_1 на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 29 квітня 2021 року №368-ОС та припису від 26 травня 2021 року №169 вибув з ІНФОРМАЦІЯ_1 у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого проходження військової служби.
Отже, наведені обставини не свідчать про припинення позивачем проходження військової служби, наказу про звільнення позивача з військової служби відповідачем не приймалося. Відтак, у даному випадку не відбулося припинення трудових (службових) відносин позивача з Державною прикордонною службою України, до структури якої входить і відповідач, що виключає наявність допущення відповідачем відносно позивача порушення положень статті 116 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному позові позивач помилково розцінює переміщення його з одного прикордонного загону в інший як звільнення з військової служби.
Таким чином, враховуючи, що після вибуття з ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач фактично продовжив проходження військової служби, виплата відповідачем грошового забезпечення, перерахованого на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року у справі №600/1890/24-а, не може вважатися підставою для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченою ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що наразі відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (звільнення позивача зі служби не було) по день фактичного розрахунку, тобто за період з 28 травня 2021 року по 30 жовтня 2024 року, про що позивач просить у даному позові. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Шидловський В.Б.